✾❃✾❃✾❃✾❃✾❃✾❃✾❃✾❃✾❃✾❃✾❃✾

VIAŢA SFÂNTULUI NECTARIE DIN EGHINA

FĂCĂTORUL DE MINUNI

❁❁❁❁❁❁❁❁❁❁❁❁❁❁❁❁❁❁❁❁❁❁❁

Cărţi tipărite cu binecuvântarea Prea Sfinţitului Părinte Galaction, Episcopul Alexandriei și Teleormanului

✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦

SĂ NU UITĂM DE SFINŢII NOI MUCENICI MĂRTURISITORI AI

ÎNCHISORILOR COMUNISTE ROMÂNE

✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦✧✦

TROPAR

Glasul 4

Cu cuvioșie ai vieţuit, ca un ierarh înţelept, Slăvindu-L pe Domnul cu viaţă întru virtute, Cuvioase Nectarie.
Pentru aceasta, slăvit cu puterea Mângâietorului alungi demoni. Tămăduiește-i dar pe bolnavi, pe cei ce cu credinţă vin la sfintele tale moaște.

Download link HTML: http://www.archive.org/details

/ViataSfantuluiNectarieDinEghinaFacatorulDeMinuni Download link PDF: http://www.archive.org/details

/ViataSfantuluiNectarieDinEghinaFacatorulDeMinuni_312

CUPRINS

TABLE OF CONTENTS		
1.	EDIŢIA 1	4	
2.	Copilăria	4	
3.	Ieromonahul Nectarie	10	
4.	Mitropolit de Pentapolis	14	
5.	Din nou în Grecia	16	
6.	Director al Seminarului Teologic Rizareion	19	
7.	Părinte duhovnicesc al mănăstirii „Sfânta Treime”	27	
8.	Mesajul scrierilor sale	33	
9.	Chipul celui ce crede în Iisus Hristos	33	
10.	Chipul necredinciosului	35	
11.	Despre răbdare	38	
12.	Despre rugăciune	39	
13.	Despre cumpătare	40	
14.	Ultimii ani de viaţă și adormirea întru Domnul a Sfântului		
	Nectarie	41	
15.	EDIŢIA 2	47	
16.	Copilăria	47	
17.	Perioada de pregătire	50	
18.	Monahul Lazăr	53	
19.	Studiile de teologie	55	
20.	La Patriarhia din Alexandria	58	
21.	Mitropolitul de Pentapolis	60	
22.	„Fericiţi veţi fi și atunci când vă vor prigoni...”	61	
23.	Predicator în Grecia	63	
24.	„Iată, a ieșit semănătorul”	67	
25.	Directorul Seminarului Teologic Rizarios	70	
26.	Metamorfoza Seminarului	73	
27.	Răspunsul la calomnii	75	
28.	Sfântul, școala și elevii	81	

29.	Pelerinaj și studii la Sfântul Munte Athos	86	
30.	Sfântul Nectarie: arhiereu și monah	91	
31.	Sfântul Nectarie, candidat la Patriarhie: om de serviciu	96	
32.	Spre recunoașterea drepturilor	99	
33.	Începutul legăturilor duhovnicești	105	
34.	De la Rizarios la Eghina	109	
35.	Primele săgeţi ale satanei	114	
36.	Război direct din partea Bisericii	120	
37.	Grija pentru mănăstire	129	
38.	Ultimele ispite și adormirea	135	
39.	Prohodul, plângerea Părintelui și semne ale învierii	140	
40.	Testamentul Sfântului Nectarie	145	
41.	„Se vor înnoi și firea și vremea”	147	
42.	Actul Patriarhal și sinodal al Patriarhiei Ecumenice de		
	canonizare a Episcopului de Pentapolis NECTARIE KEFALAS	152	
43.	Aprecieri și impresii ale elevilor săi	154	
44.	Bibliografie	174	
45.	Poze și picturi	175	

✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯

★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★

EDIŢIA 1

Colecţia „Părinţi Duhovnicești Contemporani”

Diacon drd. Morlova Nicușor

✬✬✬✬✬✬✬✬✬✬

COPILĂRIA

Sfântul Necatrie s-a născut la 1 octombrie 1846, în orășelul Silivria din nordul Greciei, provincia Tracia. Deși locuită de greci, întreaga regiune se găsea de aproape patru sute de ani sub ocupaţie turcească. O mare parte din regiune, incluzând și Silivria, a rămas în componenţa statului turc până astăzi.

Sfântul Nectarie provenea dintr-o familie săracă, de oameni simpli dar credincioși, care își creșteau copiii în frica de Dumnezeu și în respectul faţă de credinţa ortodoxă străbună. Era, de altfel, singura formă de rezistenţă și de păstrare totodată a identităţii lor de neam, în faţa invadatorului otoman.

La botez a primit numele Anastasie, care în limba greacă se traduce „înviere”. Era al treilea copil, din cei șapte pe care îi vor avea părinţii săi, Dimos și Vasilichi. Încă de mic s-a arătat a fi un copil inteligent, cu o puternică dorinţă de a învăţa cât mai multe lucruri noi. Părinţii săi s-au străduit să-i ofere o bună educaţie creștinească, iar de la bunica sa a deprins primele învăţături de credinţă și primele rugăciuni.

Primii ani de școală i-a făcut în orășelul natal, arătându-se foarte interesat în a deprinde tainele limbii grecești celei vechi, în care erau scrise majoritatea cărţilor de cult și cele ale Sfinţilor Părinţi. Era, de asemenea, foarte atras de biserică și de sfintele slujbe, astfel încât, de multe ori, îi uimea pe cei ai casei cu puterea sa de a reţine pasaje întregi de predici și de îndemnuri catehetice.

De altfel, întregul orășel Silivria, în care Anastasie a petrecut primii 14 ani de viaţă, era marcat de o puternică viaţă religioasă. Aici, în catedrala mitropolitană, se găsea icoana făcătoare de minuni a Maicii Domnului, numită Preasfânta Harului Celui Mare. Potrivit tradiţiei, ea ar fi ajuns în chip minunat pe coastele orașului scăldate de marea Marmara, în urma unui naufragiu al corabiei cruciaţilor latini, care ocupaseră și jefuiseră cetatea Constantinopolului, în anul 1204. Icoana fusese furată de aceștia chiar din măreaţa Biserăc a Sfintei Sofia.

Începând cu acel an, 1204, aveau loc în oraș, cu prilejul praznicului Nașterii Maicii Domnului, o mulţime de procesiuni solemne și sărbătoriri, care durau o lună întreagă. Chiar din ajunul sărbătoririi, o întreagă flotă de corăbii și bărci frumos împodobite soseau de pretutindeni, dar mai ales de la Constantinopol. Erau pline de credincioși care doreau să se închine la sfânta icoană. Mulţi dintre ei soseau desculţi de la mari distanţe, în semn de smerenie și de jertfă, spre a primi binefacerile și harul Preasfintei Născătoare de Dumnezeu. O astfel de atmosferă, plină de credinţă și evlavie, a rămas, desigur, întipărită pentru totdeauna în inima tânărului Anastasie și o va purta cu el de-a lungul peregrinărilor sale ulterioare.

Dorinţa sa cea mai puternică era aceea de a-și putea continua studiile. Din păcate însă, situaţia economică grea în care se găsea familia sa, nu îi permitea să-și ducă la îndeplinire acest vis. De aceea, la vârsta de 14 ani, s-a hotărât să plece de lângă căminul părintesc și să se ducă în marele oraș Constantinopol. Aici, a început să lucreze la un negustor de tutun, pentru a se putea întreţine.

Începutul a fost greu în acest oraș străin pentru micul Anastasie. A muncit, o bună perioadă de timp, fără o altă plată în afara porţiei zilnice de mâncare. Muncea din zori și până la asfinţitul soarelui, purtând haine ponosite

și adeseori desculţ. În puţinele clipe de răgaz, își îndulcea suferinţa citind din Sfânta Scriptură și din cărţile Sfinţilor Părinţi pe care le adusese cu sine. Știa să scrie și, de multe ori, îl ajuta pe patronul său să-și alcătuiască corespondenţa.

(următoarea relatare este preluată de pe internet, din mai multe surse, deoarece cea din cartea tipărită este extrem de sumară, după cum și autorul menţionează în prolog: „Am cercetat cu atenţie bogăţia materialelor existente, având ca scop iniţial traducerea celei mai reușite biografii. Dat fiind faptul că majoritatea scrierilor cuprindeau foarte multe amănunte, ce nu interesau în mod direct pe cititorul român, am hotărât în final ca, bazaţi pe izvoarele existente, să alcătuim noi această biografie”)

Ar trebui să începem cu o minune neconvenţională, petrecută în copilăria Sfântului. De multe ori, oamenii încadrează la categoria „minuni” numai întâmplări spectaculoase, vindecări, învieri, exorcizări. Și pierd din vedere minunile smerite, care au însă valoarea și importanţa lor.

Anastasie a avut o copilărie foarte grea: foame, frig, singurătate, durere, lacrimi. Trebuie spus că singurătatea sa nu era o singurătate ca cea pe care o trăieșste omul zilelor noastre: diferenţa este enormă. Micul Anastasie credea cu putere în Dumnezeu. Și, oricât de tare l-ar fi apăsat răutatea oamenilor, el nu contenea să își ridice ochii spre Dumnezeu.

Și Dumnezeu i-a primit rugăciunile. Într-o noapte, Hristos i s-a arătat în vis, întrebându-l de ce plânge necontenit. Însă sufletul copilului era atât de pătruns de amărăciune, încât nu a putut să răspundă la întrebare. Dar, trezindu-se din somn, Anastasie a scris următoarea scrisoare:

,,Hristoase al meu, m-ai intrebat de ce plâng. Mi s-au rupt hainele, mi s-au stricat încălţările de mi-au ieșit degetele afară și mor de frig. Mi-e foarte frig acum, iarna. M-am dus aseară la stăpânul meu și m-a alungat. Mi-a spus să scriu acasă, alor mei, să-mi trimita ei bani. Hristoase al meu, de atâta vreme muncesc aici și n-am trimis maicii mele nici un bănuţ... Acum, ce să mă fac? Cum o să mă descurc fără haine? Tot muncind, s-au rupt. Iartă-mă că Te necăjesc. Mă închin Ţie și Te iubesc eu, robul Tău, Anastasie.”

A pus scrisoarea într-un plic, și pe plic a scris adresa destinatarului: ,,Pentru Domnul nostru Iisus Hristos - în ceruri”. Contează mai puţin ce s-a întâmplat după ce a scris această scrisoare deoarece important este că a scris-o. Important este că a avut nădejdea că această scrisoare va ajunge la destinaţie. Sfântul Nectarie ne învaţă să nu întrebăm ,,de ce?”, ci să cerem ajutorul dumnezeiesc. Sfântul Nectarie ne arată că nici lipsa hranei, nici lipsa hainelor sau a încălţărilor nu trebuie să ne îndepărteze de Dumnezeu. Ci cu cât mai mari sunt încercările cu atât mai mare trebuie să ne fie credinţa.

Și totuși ce s-a întâmplat după ce Anastasie a scris scrisoarea? A luat-o, împreună cu celelalte scrisori ale patronului, și s-a îndreptat spre poștă.

Dumnezeu a intervenit într-un mod smerit: a rânduit ca un negustor, negustorul Temistocle, să se ofere să duca scrisorile la poștă, pentru a-l scuti pe Anastasie de drum, căci afară era frig. Uitându-se pe plicuri și citind pe plic destinatarul scrisorii, negustorul Temistocle a fost curios să citească scrisoarea. Și, citind-o, a exclamat „Comoară scumpă!” și și-a dat seama că din rânduiala lui Dumnezeu ajunsese să o citească. A făcut un colet cu haine, încălţări, mâncare și bani, și l-a trimis lui Anastasie împreună cu o carte poștală pe care scria: ,,De la Hristos, pentru Anastasie”.

Coletul nu ar fi fost trimis dacă Anastasie nu ar fi scris mai întâi scrisoarea. Am putea spune: ,,Și nici scrisoarea nu ar fi fost scrisă dacă Hristos nu i S-ar fi arătat în vis și nu l-ar fi întrebat de ce plânge”. Dar tot așa am putea spune și că nici Hristos nu i S-ar fi arătat dacă el nu i S-ar fi rugat, vreme îndelungată și nu și-ar fi pus nădejdea în ajutorul dumnezeiesc.

Sfântul Nectarie ne învaţă să ne rugăm lui Dumnezeu. Nimic nou, nimic ieșit din comun. Învăţătura aceasta se regăsește în aproape toate cărţile religioase. Sfântul dă mărturie prin propria viaţă că Hristos nu lasă rugăciunile fără răspuns, că Hristos răspunde în chip minunat la cererile credincioșilor.

Ce vom face, deci? Vom scrie cu toţii scrisori către cer? Da, vom scrie. Așa cum au scris toţi creștinii, încă de la întemeierea Bisericii. Scrisorile noastre sunt rugăciunile. Scrisorile noastre sunt scrise uneori cu lacrimi, alteori cu bucurie, uneori cu mâhnire, alteori cu recunoștinţă.

Să avem curajul de a-I scrie lui Dumnezeu, să avem curajul de a-I scrie Maicii Domnului, să avem curajul de a le scrie Sfinţilor.

Și să nu deznădăjduim dacă ajutorul nu vine atunci când vrem noi pentru că, de multe ori, avem de ispășit perioadă de pedeapsă pentru păcatele noastre, timp de pocăinţă și spovedanie. Dar, manifestându-ne voinţa de pocăinţă, încă de atunci, Dumnezeu care le vede pe cele din ascuns, răsplătește pe măsura pocăinţei, nădejdii și credinţei fiecăruia. Dacă noi Îi cerem ajutorul, Dumnezeu îl va trimite cu siguranţă. Mulţi păcătoși au avut parte de miracole spre întoarcerea lor la calea Adevărului, pe calea mântuirii.

Anastasie a răbdat vreme îndelungată înainte ca suferinţa lui să primească ușurare. Dar această suferinţă nu a rămas neroditoare: a fost treaptă a sfinţeniei.

(sfârșitul sursei de pe internet)

(urmează redarea versiunii din carte)

Într-una din zile, s-a hotărât să scrie și el o scrisoare. Către cine? Către Mântuitorul Hristos din Ceruri. În puritatea sufletului său, se gândise să ceară astfel ajutor Tatălui Ceresc, spre alinarea suferinţelor sale. În acea scrisoare cerea să îi trimită, Părintele Luminilor, câteva hăinuţe și o pereche de pantofi, pe care de mult timp și le dorea.

Cu scrisoarea în mână, se duse la un negustor de peste drum, rugându-l să-i împrumute un timbru. Negustorul respectiv, un om bun și cu frică de Dumnezeu, i-a răspuns că nu are momentan vreun timbru, dar i-a propus să-i lase scrisoarea acolo, spre a fi trimisă mai târziu împreună cu celelalte scrisori ale sale.

După plecarea lui Anastasie, negustorul s-a uitat, din curiozitate, să vadă cine era destinatarul acelei scrisori. Uimit de cele scrise pe plic, s-a hotărât să o desfacă și să o citească. Prin Pronia Divină, sufletul său a fost profund impresionat de conţinutul scrisorii. De aceea, a hotărât să alcătuiască o scrisoare de răspuns către micul expeditor, însoţită și de o sumă de bani, ce putea să îndeplinească dorinţele sale curate. Fericirea lui Anastasie la primirea acestui răspuns, cu greu s-ar putea descrie. A mulţumit îndelung, prin

rugăciune, Tatălui Ceresc. A doua zi și-a cumpărat cele necesare și mult dorita pereche de pantofi.

Dragostea faţă de cărţi îl făcea ca, de multe ori, atunci când descoperea anumite texte frumoase și mișcătoare, fie din Sfinţii Părinţi, fie din filozofii antici, pe care cu aceeași bucurie îi citea, să le copieze pe mici bucăţi de hârtie. Aceste fragmente le strecura apoi în pachetele cumpărătorilor, care veneau la magazinul lor. Aceștia le citeau cu plăcere și admirau inteligenţa tânărului ucenic. Mai târziu, multe din aceste texte vor fi cuprinse în două volume pe care Sfântul le va publica spre folosul sufletesc al păstoriţilor săi.

O altă bucurie a tânărului Anastasie era aceea de a participa în duminici și sărbători la sfintele sjulbe. Se găsea mereu aproape de slujitorii altarelor și îi ajuta după putere.

Calităţile sale nu puteau să rămână neobservate de către cei din jurul său. Astfel, ajunsese să fie remarcat de conducătorii Școlii Metocului Sfântului Mormânt, care, la scurt timp, l-au angajat ca pedagog și dascăl pentru clasele mai mici. Acolo a lucrat până la vârsta de 20 de ani. În tot acest timp, nu și-a uitat vreo clipă părinţii și fraţii săi mai mici, pe care îi lăsase în urma sa, în iubitul orășel Silivria. De multe ori, le trimitea bani din câștigul său, iar la sărbătorile mari venea să le petreacă împreună cu ei.

Biograful său, monahul Abimelec, ne povestește că, odată, pe când se întorcea acasă de la Constantinopol cu corabia, spre a petrece împreună cu ai săi Sfintele Sărbători ale Crăciunului, pe mare s-a iscat o furtună îngrozitoare. Toţi cei de pe vas erau înspăimântaţi de furia valurilor și a vântului. La un moment dat, una dintre pânzele principale s-a rupt, ameninţându-se astfel echilibrul, și așa precar, al vasului. Atunci, tânărul Anastasie a sărit repede, și-a scos cureaua de la brâu și a legat în grabă pânza corabiei. Apoi s-a rugat cu glas tare la Dumnezeu, zicând: „Doamne, scapă-mă, ajută-mă să studiez teologia pentru a putea să-i întorc la credinţă pe cei care hulesc numele Tău!”. Din acel moment, valurile și vântul au început să se potolească și astfel au ajuns nevătămaţi la ţărm.

La	vârsta   de   20   de   ani,   Sfântul   Nectarie   părăsește

Constantinopolul și se retrage în insula Hios. Aici, în satul Liti, va fi numit din nou învăţător. În paralel, va aprofunda studiile sale teologice și, de multe ori, va fi rugat să predice în bisericile care se aflau în satele de prin împrejurimi. Cuvântul său teologic era atât de bogat și de atrăgător încât, în scurt timp, a devenit foarte iubit de către toţi locuitorii insulei. Ducea o viaţă simplă, curată, în permanentă rugăciune și comuniune spirituală cu duhovnicul său.

Încă din primele luni ale șederii sale în Hios, urca adeseori la Mănăstirea Nea Moni (Mănăstirea Nouă), în timpul liber și în special duminica, când îi plăcea să cânte la strană. Aici, la scurt timp, a devenit fiul duhovnicesc al cuviosului Pahomie, personalitate ce a rămas vie în memoria locuitorilor insulei până astăzi.

Timp de 7 ani de zile, tânărul învăţător Anastasie, se va dedica cu dragoste spre luminarea micilor săi elevi, educându-i în lumina iubirii de neam și de credinţă. Era epoca în care toate popoarele din Balcani cunoscuseră jugul asupritor al otomanilor. Ca un luminător al neamului, îi încuraja pe cei din jurul său, asigurându-i că, prin voia lui Dumnezeu, va veni o vreme când soarele libertăţii va avea din nou să răsară pe pământul iubit al ţării lor.

Cu timpul, Anastasie a reușit să își aducă în insulă întreaga familie. Pe fratele său l-a trimis la studii, pentru a deveni, la rândul său, învăţător. Mai târziu, în 1873, îi va încredinţa acestuia chiar școala la care el însuși predase. Aceasta după ce el, tânărul Anastasie, care între timp ajunsese la o maturitate duhovnicească cum rar se întâlnește în rândul tinerilor de această vârstă (avea pe atunci 27 de ani), luase hotărârea de a-și urma vocaţia pe care o simţea în sine, către viaţa monahală. A fost acceptat ca frate, în cinul monahal al mănăstirii Nea Moni.

IEROMONAHUL NECTARIE

Sfinţii Părinţi ai Bisericii au stabilit, prin Sfintele Canoane, că

cel care dorește să intre în cinul monahal trebuie să treacă printr-o perioadă de încercare de cel puţin 3 ani. Anastasie a intrat în mănăstire, la început ca frate. După ce a dovedit, timp de 3 ani, că este capabil să reziste ispitelor și să urmeze cu adevărat calea monahală, numai atunci a fost tuns în monahism.

Cunoscător încă din tinereţe al Sfintelor Canoane, Sfântul Nectarie le-a urmat cu stricteţe. De aceea, cu toate că se cunoștea bine pe sine și era deja foarte înaintat duhovnicește, el va respecta această cale a încercărilor. În toată această perioadă, s-a distins prin viaţa sa ascetică bazată pe post, pe rugăciune, pe smerenie, ascultare și pe lucrarea tuturor celorlalte virtuţi. Intrarea în ritmul neîncetat de rugăciune, propriu programului strict al mănăstirii, era tot ce-și dorise sufletul său curat. De mic, avusese sădită în sine chemarea către cele duhovnicești.

Cu nespusă bucurie, fratele Anastasie, îndeplinea toate ascultările ce-i erau încredinţate. Pe toţi ceilalţi călugări și fraţi îi respecta și îi iubea, având totdeauna pe chip o lăuntrică lumină duhovnicească.

Există, de asemenea, în practica Bisericii Greciei, regula ca la intrarea în monahism să se schimbe numele celui nou călugărit. Numele se poate schimba din nou și în momentul hirotonirii sale în prima dintre treptele preoţiei. Astfel s-a întâmplat și cu fratele Anastasie. Pe 7 noiembrie 1876, avea să fie călugărit, primind numele Lazăr, iar câteva luni mai târziu, la 15 ianuarie 1877 a fost hirotonit diacon de către Mitropolitul de Hios, Grigorie, și a primit numele Nectarie, nume cu care va fi cunoscut mai apoi de lumea întreagă.

Încă de pe vremea când era frate de mănăstire, date fiind cunoștinţele sale de carte, a fost rânduit secretar al mănăstirii. În această funcţie se va remarca prin corectitudinea sa, prin caligrafia sa deosebită, atunci când scria corespondenţa mănăstirii, și prin spiritul său deschis faţă de orice monah care îi cerea ajutorul.

Dar, dorinţa sa cea mai intensă, în ceea ce privește iubirea de carte, era aceea de a-și putea continua studiile teologice. Această pornire către cunoașterea și dobândirea unei vaste culturi teologice era cunoscută atâta de stareţul mănăstirii, cât și de mitropolitul locului. Șansa de a-și vedea acest vis împlinit i-a fost oferită de Pronia Divină prin venirea la mănăstire a unuia

dintre oamenii înstăriţi ai locului. Acesta se numea Ioan Hiotis Horemis și dorise de multă vreme să-l cunoască pe tânărul diacon Nectarie, despre care auzise vorbindu-se numai lucruri bune. Iar tot ce auzise i s-a confirmat în acea duminică în care, venind la mănăstire, îl va auzi predicând.
Prietenia dintre cei doi se leagă repede și, nu după mult timp, luând la cunoștinţă Ioan Horemis despre dorinţa părintelui de a adânci tainele teologiei, i-a făcut propunerea de a-l sprijini material, spre împlinirea acestei nobile vocaţii cărturărești. Astfel, cu binecuvântarea părintelui stareţ și a mitropolitului locului, părintele Nectarie a plecat la Atena, spre a-și completa mai întâi studiile preuniversitare necesare. După numai 3 ani, se întoarce la mănăstire, în toamna anului 1881, cu diploma de absolvire a liceului, cu calificative excepţionale.

Următorul său obiectiv erau studiile universitare, la Facultatea de Teologie de la Atena. Întâlnindu-se din nou cu prietenul și binefăcătorul său, Ioan Horemis, a fost sfătuit de acesta să intre în legătură cu Patriarhul de Alexandria, Sofronie, care păstorise și el ca Mitropolit de Hios și cu care era în foarte bune relaţii de prietenie. Acesta urma să-l ajute o dată în plus, atât printr-o bursă de studii, cât și prin recomandări necesare înscrierii la facultate. Astfel, va ajunge Sfântul Nectarie pe meleagurile Egiptului.
Odată sosit la Alexandria, s-a prezentat bătrânului patriarh care, citind călduroasele scrisori prin care era recomandat tânărul diacon, îl acceptă imediat în cadrul patriarhiei. Calităţile morale și duhovnicești ale ierodiaconului Nectarie au fost foarte curând observate de blândul patriarh Sofronie. Modul duhovnicesc în care săvârșea Sfânta Liturghie și omiliile plăcute, care mișcau inimile credincioșilor, au fost un motiv în plus spre recomandarea sa, în vederea continuării studiilor universitare. Singura condiţie, care i se impunea, era aceea ca, după terminarea facultăţii, să se întoarcă din nou în Egipt, spre a sluji în cadrul Patriarhiei de Alexandria.

Astfel, în 1882, ierodiaconul Nectarie își începea studiile la Facultatea de Teologie de la Atena. Desigur că experienţa anterioară de mănăstire și, mai ales, lecturile sale particulare din operele Sfinţilor Părinţi, l-au ajutat să treacă cu ușurinţă examenele anilor de studii. În duminicile de peste an, se ducea și slujea la mai multe parohii ale orașului, unde era invitat

de preoţii locului să predice. Multe dintre aceste predici le va păstra scrise iar, mai târziu, în 1884, le va publica într-o carte intitulată „Cuvântări bisericești”.

Notele foarte bune pe care le-a primit încă din primul an de facultate, au determinat consiliul de conducere al școlii să îi acorde o bursă de merit, pe care o va deţine până la sfârșitul anilor de studii.

Cei 4 ani de studii au trecut repede. Licenţiat în teologie și consecvent promisiunii pe care o făcuse, ieromonahul Nectarie se întoarce la Alexandria, în anul 1886. Bătrânul patriarh l-a primit cu căldură și l-a numit îndată în postul de predicator principal, spre zidirea duhovnicească a locuitorilor greci ai capitalei.
Spre a veni în ajutorul tuturor acelora care voiau să urmărească omiliile sale, ieromonahul Nectarie va publica o parte dintre ele în cartea intitulată „Cinci cuvântări bisericești despre Postul Mare”. Ca o recunoaștere a calităţilor sale pastorale, în același an, a fost hirotonit preot în vestita catedrală a Sfântului Sava. Câteva luni mai târziu, va fi înaintat în treapta de arhimandrit și trimis la Cairo, unde va ocupa postul de Consilier patriarhal.

Au fost consemnate o mulţime de mărturii ale celor care l-au cunoscut la vremea respectivă,cu privire la zelul său pastoral, la dăruirea sa personală spre zidirea sufletească a credincioșilor. Desigur că tot acest efort duhovnicesc era susţinut de o bogată experienţă interioară, de o viaţă trăită în smerenie, în neîntreruptă rugăciune și curăţie sufletească.

Slujea cu dăruire în biserica Sfântului Nicolae, iar credincioșii îl iubeau și îi respectau cuvântul. Împreună cu ei a reușit să mărească sfântul locaș și să-l împodobească cu o minunată pictură. Timp de aproape 3 ani nu a încetat, asemenea Sfântului Pavel apostolul de odinioară, cu „lacrimi a-i îndemna pe fiecare dintre ei”, spre săvârșirea faptelor bune. Vestea priceperii sale în a alina bolile sufletești, prin sfaturile date la Taina Sfintei Spovedanii, a făcut ca sub epitrahilul său să vină, cu smerenie și frângere de inimă, o mare mulţime de credincioși. Era, într-adevăr, păstorul cel bun, care își punea sufletul pentru oile sale.

MITROPOLIT DE PENTAPOLIS

Însușirile duhovnicești ale părintelui Nectarie nu puteau rămâne neobservate de către cei din jurul său. Era privit cu ochi buni și cu admiraţie de către cei curaţi cu inima dar, din păcate, așa cum se întâmplă aproape întotdeauna, existau și destui care-l invidiau și care încercau prin toate mijloacele să-l discrediteze, stăpâniţi fiind de această boală sufletească.

Aprecierile celor mulţi, cât și căldura recomandărilor venite de pretutindeni, l-au determinat pe bătrânul patriarh Sofronie să-l răsplătească pe vrednicul Arhimandrit Nectarie. Astfel, la 15 ianuarie 1889, îl va hirotoni episcop și-l va numi Mitropolit Onorific de Pentapolis. Va păstra totodată și funcţia de responsabil cu problemele patriarhiei pentru orașul Cairo. Toate aceste funcţii nu-l vor împiedica însă, să-și continue activitatea sa pastorală, în cadrul parohiei Sfântului Nicolae.

Părintele Nectarie, în puritatea sufletului său, nu își dorise niciodată ocuparea acestor funcţii. Știa că, având atât de multe îndatoriri, va face din ce în ce mai greu faţă cerinţelor pastorale ale enorișilor săi. Iar pe primul loc în inima sa rămânea întotdeauna îndeplinirea cu dăruire a misiunii sale preoţești. Mai mult de atât, observase că mulţi dintre confraţii săi slujitori erau, din păcate, mușcaţi de șarpele invidiei.

Veninul uneltirilor și al defăimărilor venite din partea lor avea, în scurtă vreme, să molipsească minţile celor slabi și creduli. Astfel, profitând de faptul că Patriarhul Sofronie ajunsese foarte înaintat în vârstă și că puterea discernământului său scăzuse simţitor, i-au strecurat acestuia minciuna că Mitropolitul Nectarie ar dori cu orice preţ să îi ocupe tronul. Fără să analizeze temeinicia acestor acuzaţii și fără să-i ofere posibilitatea părintelui Nectarie de a se apăra, patriarhul Sofronie i-a trimis o ordonanţă prin care îl depunea din funcţiile deţinute până atunci. Aceasta se întâmpla la 3 mai 1890. I se permitea doar să rămână slujitor la altarul Sfântului Nicolae.

Pe de o parte, așa cum am amintit mai sus, acesta era lucrul care-l mulţumea cel mai mult sufletește pe părintele Nectarie. Avea însă în suflet durerea de a fi căzut victima unor acuzaţii mincinoase și, mai ales, faptul că

nu era chemat ca să se poată apăra în faţa patriarhului.

Totuși, această măsură de pedepsire a părintelui Nectarie, nu i-a mulţumit pe adversarii săi. De aceea, aceștia au continuat acţiunile lor defăimătoare, sugerându-i patriarhului îndepărtarea definitivă a Mitropolitului Nectarie din cadrul Patriarhiei de Alexandria. Astfel, 3 luni mai târziu, la 11 iunie 1890, patriarhul Sofronie, îi va trimite părintelui Nectarie o scrisoare prin care îi poruncea să părăsească Egiptul, dându-i-se în schimb cartea canonică de ieșire din Patriarhie, cu motivaţia că nu poate suporta clima prea caldă a continentului african.

Cuviosul părinte Nectarie a primit aceste lovituri nedrepte cu smerenie, fără a înceta vreo clipă să îi iubească pe toţi, chiar și pe vrăjmașii săi, după învăţătura dumnezeiască a Mântuitorului. Plecarea sa din parohia Sfântului Nicolae avea să producă o mare durere în inimile credincioșilor, care îl iubeau foarte mult.

Zadarnice s-au dovedit toate încercările de a veni în apărarea bunului lor păstor. Au trimis scrisori de protest, au făcut intervenţii prin toate mijloacele către patriarhul Sofronie, însă toate fără vreun rezultat. În cele din urmă, văzând că plecarea cuviosului părinte este inevitabilă, i-au scris această scrisoare de rămas bun, semnată de mai mult de nouă sute de credincioși:

„Preasfinţite părinte,

O mare tristeţe și adâncă tulburare sufletească ne-a cuprins la aflarea veștii că plecarea Preasfinţiei Voastre din Egipt este inevitabilă. Îndepărtarea dumneavoastră de aici constituie pentru noi o pierdere irecuperabilă, pentru că prin aceasta, pe de o parte, Biserica Alexandriei este lipsită de unul dintre cei mai buni ierarhi ale sale, iar pe de altă parte, poporul ortodox credincios pierde un păstor de la care a învăţat cu adevărat atât de multe lucruri bune.

Slujirea dumneavoastră, timp de 4 ani în Cairo, a dovedit, mai presus de orice îndoială, dăruirea dumneavoastră spre împlinirea sfintei misiuni preoţești, jertfa personală și zelul neîntrecut. Aţi dovedit neîncetat integritatea caracterului dumneavoastră și virtuţi păstorești, pe care rar le poate întâlni cineva la o singură persoană. De aceea, să fiţi încredinţat de respectul și

de iubirea noastră, a tuturor.

Cu toţii am simţit binefacerile păstoririi Sfinţiei Voastre. Strălucitoarea Catedrală Patriarhală a Sfântului Nicolae dă mărturie despre muna Sfinţiei Voastre. Predicile minunate pe care le-am ascultat, cărţile pe care le-aţi scris spre zidirea sufletească a poporului dreptcredincios, dovedesc, o dată în plus, virtuţile și calităţile dumneavoastră sufletești. Ele vor rămâne pentru totdeauna în inimile noastre și vor fi răspândite tuturor, în numele iubirii creștine. Și, iarăși, mărturisim că plecarea Sfinţiei Voastre ne produce o adâncă tristeţe, ne lasă un gol în inimă și ne simţim păgubiţi sufletește. Ne pleacă cel mai drag dintre arhierei și cel mai bun și mai vrednic dintre clreic.

Desigur că neștiute sunt voile Domnului și pentru ce ni se întâmplă nouă una ca aceasta. De aceea, noi din adâncul inimii vă rugăm, ca pe unul ce aţi ajuns să dobândiţi atâtea virtuţi, să ne aveţi permanent în rugăciunile Preasfinţiei Voastre, să ne pomeniţi pe noi cei ce atât de mult vă iubim.”

(Urmează semnăturile a peste nouă sute de credincioși)

DIN NOU ÎN GRECIA

La începutul lunii august a anului 1890, Sfântul Nectarie ajunge, din nou, la Atena. Sufletul său era, desigur, întristat pentru destinele păstoriţilor pe care îi lăsase în urma sa dar, în același timp, echilibrul său duhovnicesc nu putea fi clătinat de valurile lumii acesteia. Știa foarte bine că cei care vor să ajungă la limanul mântuirii sunt supuși la tot felul de încercări. Avea limpede în mintea sa exemplul Apostolilor Domnului, al miilor de martiri, al tuturor acelor Sfinţi Părinţi care au îndurat, la rândul lor, grele suferinţe și umilinţe din partea oamenilor, prin pizma și prin lucrarea diavolului. Asemenea lor, Sfântul Nectarie își asuma această Cruce în tăcere, în smerenie, pe toate biruindu-le cu ajutorul rugăciunii celei neîntrerupte.
Și, într-adevăr, șirul suferinţelor nu avea nicidecum să fie oprit.

Cei care îl prigoniseră în Egipt voiau să fie siguri că nu va mai exista nici o cale de întoarcere pentru el. Ei continuau să trimită săgeţile otrăvitoare ale defăimării, căutând să-i creeze o imagine cât mai defavorabilă. Și, din păcate, slăbiciunea oamenilor, așezaţi de multe ori în posturi de conducere, de a se lăsa ușor influenţaţi de zvonuri și intrigi murdare, s-a dovedit de a fi prezentă și în rândul atenienilor.

Astfel, timp de aproape 7 luni, fără a încerca să-l cunoască mai îndeaproape, l-au tratat cu răceală și au încercat să-l marginalizeze. Deși își depusese cererea de a fi numit ca slujitor la una dintre parohii, a fost mereu refuzat. Situaţia sa economică era foarte grea. A fost chiar nevoit să ceară o vreme ajutorul fratelui său din Hios, pentru a se putea întreţine. Abia la intervenţia unei vechi cunoștinţe pe care Pronia Divină i-a scos-o în cale și care era foarte influent în administraţia Bisericii și a statului, a fost angajat ca preot predicator în cadrul Mitropoliei de Evia. Dar și aici ispitele și umilinţele păreau că nu vor avea sfârșit.

Mitropolitul titular lipsea din eparhie. De aceea, a fost întâmpinat de protosinghel și de cei ce lucrau la birourile mitropoliei. Din păcate, și aceștia căzuseră victime zvonurilor defăimătoare. Și, din răutate, au dorit să-i creeze o imagine nefavorabilă. Astfel, i-au influenţat pe credincioși ca, în duminica viitoare, în momentul în care părintele Nectarie avea să iasă la predică, aceștia să înceapă să părăsească biserica sau să facă o atmosferă zgomotoasă. Și, într-adevăr, astfel s-a și întâmplat.

Însă, deși a fost surprins de această atitudine a oamenilor, în înţelepciunea sa, Sfântul Nectarie nu și-a pierdut cumpătul și a ţinut predica pe care și-o pregătise. Aceeași manifestare s-a repetat și duminica următoare. Dar au existat și credincioși care au ascultat cele două predici cu interes. Ei au înţeles imediat că un om care vorbește și slujește atât de frumos nu poate să fie așa cum încercau ceilalţi să-l înfăţișeze. Simţeau, în prezenţa liturgică a Sfântului Nectarie, harul lui Dumnezeu care lucra în chip nevăzut.

Mai mult, credincioșii parohiei Sfântului Nicolae din Egipt, auzind despre defăimările aduse cuviosului părinte, au trimis îndată câţiva reprezentanţi spre a mărturisi despre nedreptatea care i s-a făcut și continua să i se facă. Astfel, întregul oraș a putut afla adevărul despre martiriul sufletesc

prin care trecea părintele Nectarie. De aceea, spre a îndrepta greșeala în care și ei înșiși căzuseră, în duminica următoare s-au prezentat cu toţii în catedrala orașului. În momentul în care cuviosul Nectarie a terminat de predicat, fiind pătrunși de frumuseţea duhovnicească a celor auzite, au izbucnit cu toţii într-un ropot de aplauze. La sfârșitul Sfintei Liturghii au trecut pe rând și și-au cerut iertare pentru nedreptatea pe care i-o făcuseră. Desigur că, în inima sa, sfântul îi iertase pe toţi încă de la început, obișnuit fiind să pătimească pentru numele lui Hristos și al Evangheliei. Auzea lăuntric vocea care îi spunea: „În lume necazuri veţi avea, dar îndrăzniţi. Eu am biruit lumea” (Ioan 16, 33)

Astfel, a ieșit din nou semănătorul să semene sămânţa sa. A început să predice în fiecare biserică a orașului și în toate satele din jur. Pe vremea aceea, poporul era însetat să audă un cuvânt de învăţătură bine alcătuit, spus de un om care studiase, care avea ce să spună și în primul rând, de un om duhovnicesc. Din păcate, nivelul de pregătire al preoţilor în vremea respectivă era foarte scăzut. Mulţi dintre ei, mai ales cei de la ţară, erau hirotoniţi fără să fi avut pregătirea școlară necesară. Astfel, ei erau simpli liturghisitori și nu predicau aproape niciodată. De aceea, Sfântul Nectarie se străduia prin toate mijloacele să adape acest pământ însetat, care era sufletul păstoriţilor săi.

Folosea în acest scop atât vizitele pastorale la parohii dar, în același timp, spre a fi și mai eficient, folosea cuvântul scris. Scria diverse cârţi și broșuri pe care le împărţea gratuit la parohii. În aceste scrieri, era de multe ori nevoit să combată teoriile materialiste care, pe vremea aceea, erau în plină expansiune. Astfel, pe această temă, a scris cartea „Despre revelaţia lui Dumnezeu în lume”.

Cu timp și fără timp, dăruindu-și întreaga sa fiinţă pentru luminarea credincioșilor săi, Sfântul Nectarie a brăzdat întreaga regiune. Mai mult, era chemat și în alte insule din împrejurimi, fiind deja recunoscut ca cea mai competentă autoritate duhovnicească a locului. Mulţi credincioși alergau să-i ceară sfatul, mai ales în scaunul Sfintei Spovedanii. Plecau luminaţi și vindecaţi sufletește.

După o slujire de peste 3 ani de zile, devenise foarte iubit și căutat de către toţi locuitorii Eviei. Însă, pronia Divină îi pregătea o nouă misiune.

Va fi chemat de către autorităţile bisericești de la Atena spre a i se încredinţa conducerea Seminarului Teologic Rizareion, care se afla în capitala elenă. Despărţirea de păstoriţii săi va fi fost desigur, din nou, foarte dureroasă. Dar aceștia au înţeles că misiunea părintelui Nectarie era aceea de a-i lumina pe cât mai mulţi și mai ales pe aceia care urmau să fie la rândul lor păstori de suflete.

DIRECTOR AL SEMINARULUI TEOLOGIC RIZAREION

Prezenţa Sfântului Nectarie în mijlocul colectivului de profesori de la Seminarul Teologic Rizareion avea să schimbe profund concepţia acestora despre modul în care trebuiau educaţi și îndrumaţi elevii teologi. Așa cum știm, sfârșitul secolului al 19-lea era dominat de ideile iluministe, de tot felul de noi ideologii, iar duhul secularizării începea să facă ravagii în rândul tineretului. Toate aceste probleme aveau să fie însă învinse de cuviosul părinte printr-o soluţie aparent simplă și anume, raportarea tuturor iniţiativelor sale la exemplul Unicului și Marelui Învăţător, Mântuitorului Iisus Hristos.

Știa părintele Nectarie, din întreaga experienţă a vieţii sale de până atunci, că nimic nu schimbă mai repede și mai adânc concepţiile oamenilor, decât puterea exemplului personal. Ori, dacă întreaga sa fiinţă era într-o permanentă alergare spre Hristos, tot acest efort mântuitor avea să se transmită încet, încet și noilor săi ucenici.

Cei care l-au avut ca dascăl pe Sfântul Nectarie, povestesc cu mare admiraţie despre comportamentul de atunci al bunului lor profesor. În prima zi în care a ajuns la școală, a fost întâmpinat de celelalte cadre didactice și de elevi. După introducerile de rigoare a cerut ca, înainte de a intra incintă, să meargă să se închine în paraclisul școlii. Au intrat cu toţii în sfântul locaș iar părintele Nectarie, cu evlavie, a început să se închine la sfintele icoane. Mulţi dintre cei prezenţi mărturiseau că au rămas îndată impresionaţi. Faţa luminoasă a părintelui era brăzdată de șiruri de lacrimi în momentele în care rostea rugăciunea către fiecare dintre icoane. Cu toţii, tăcuţi, simţeau cum sunt

pătrunși de o prezenţă divină. Nu mai văzuseră la nimeni o asemenea dăruire. Simţeau că în preajma lor venise un om sfânt, un om cu adevărat duhovnicesc.
Metoda pedagogică a Sfântului Nectarie se deosebea fundamental de tot ceea ce acești tineri cunoscuseră și trăiseră până atunci. Nu vorbea aspru vreodată cu cineva. Unul dintre elevi își amintește că, odată, patru dintre ei s-au apucat să se certe iar mai apoi chiar să se bată. Fiind surprinși de pedagog, au fost aduși în faţa părintelui director Nectarie. Acesta i-a cercetat cu blândeţe pe fiecare dintre ei, căutând să afle care era cauza certurilor lor. Apoi le-a spus: „N-am să pedepsesc pe niciunul dintre voi. Am să mă pedepsesc în schimb pe mine. Timp de 3 zile voi posti, nu voi mânca nimic și mă voi ruga, pentru ca ura dintre voi să ia sfârșit”. Elevii au rămas înmărmuriţi. Și, într-adevăr, Sfântul Nectarie a postit timp de 3 zile și s-a rugat pentru ei. De atunci, puţini au fost aceia care au mai îndrăznit să-l supere cu ceva. Le era rușine ca pentru nedreptăţile lor să sufere acest om sfânt, pe care Dumnezeu îl trimisese printre ei.

Dar, cea mai mare bucurie pentru ei era să-l asculte predând. O adevărată sărbătoare a sufletului. Și aceasta, deoarece simţeau că cele spuse de acest om erau mai întâi trăite de el însuși. Nu erau doar simple informaţii, pe care cineva le învaţă pe dinafară și apoi le predă mai departe celorlalţi, ci erau învăţături pe care, în viaţa sa sfântă, le urmase întocmai, era o confirmare vie a adevărului și a profunzimii lor.

Iată cum îl descria unul dintre eleveii săi, într-o scrisoare pe care o trimitea unui vechi prieten din orașul natal:

„... Pe mine, chipul său mă atrage asemenea unui magnet. Nu îmi pot lua privirea de la el. Același lucru îl mărturisesc și ceilalţi colegi ai mei. Cât de deosebit, de strălucitor este acest chip, de altfel, atât de simplu și de smerit! Îl vezi existând, trăind în lume, comunicând cu ea și, în același timp, simţi că el nu aparţine lumii acesteia, că nu are nimic comun cu ambiţiile, cu așteptările și cu visurile oamenilor obișnuiţi care ne înconjoară. Se roagă neîncetat, ziua și noaptea, se roagă pentru mântuirea lumii și tinde mereu fierbinte spre veșnica Împărăţie a lui Dumnezeu. Și cunoaște, ca nimeni altul, căile necunoscute ale acesteia. Blând și îngăduitor, îi iubește pe toţi și îi

dezarmează pe cei vicleni cu privirea sa pură și nevinovată.

Se întâlnește cu oameni de toate categoriile sociale cărora le oferă liniște sufletească și pe care îi conduce spre Mântuitorul Hristos cu nemărginită blândeţe și bunătate... Deși om trupesc, întruchipează în sine minunatul model al monahismului bizantin, monahismul fecioriei celei îngerești. Este om, dar trăiește în chip îngeresc. Dar oricât de multe ţi-aș scrie despre acest chip al smereniei, mă tem că nu voi putea cuprinde mulţimea tainică a harismelor sale...”.

Așadar, Sfântul Nectarie a încercat să clădească modelul de învăţământ al școlii, bazat pe credinţa și pe trăirea în Hristos. Știa foarte bine că, atât cultura cât și educaţia, atunci când nu au la bază virtutea creștină, degenerează în alcătuiri deșarte, pustiitoare și dăunătoare sufletului. De aceea, nu va conteni să scrie diferite cărţi cu conţinut creștin pedagigic, spre zidirea sufletească a elevilor.

Se interesa îndeaproape de fiecare elev în parte. Căuta să afle problemele lor sufletești sau familiale si să-i ajute pe fiecare cum putea. Odată, unui elev foarte bun al școlii i s-a întâmplat să-și piardă părinţii, în urma unui accident. Sufletul lui era atât de tulburat, încât diavolul îi strecura în minte îngrozitorul gând al sinuciderii. Înţelegând imediat situaţia sufletească în care se găsea tânărul elev, Sfântul Nectarie l-a chemat la sine. Au mers amândoi în paraclisul școlii și au îngenuncheat în faţa icoanei Maicii Domnului, începând să se roage. Rugăciunea tânărului era însoţită de lacrimi izbăvitoare care linișteau încet, încet sufletul său atât de tulburat. Gândurile negre au dispărut, iar faptul că descoperise un nou sprijin moral în persoana părintelui Nectarie, l-a întărit să-și continue îndatoririle sale școlare.

Însă, după numai o săptămână, s-a întâmplat ca același elev să se îmbolnăvească grav. Medicii nu reușeau să identifice cauzele acestei suferinţe, iar situaţia se înrăutăţea din ce în ce mai mult. Văzând că este aproape de moarte, medicii s-au gândit să-l ducă pe tânăr de la spital în satul său natal. Dar, Sfântul Nectarie le-a spus să-l aducă din nou la școală și să-l lase în îngrijirea lor. Apoi, i-a rugat pe toţi elevii să înalţe rugăciuni către Mântuitorul Hristos, spre vindecarea colegului lor. S-au rugat în fiecare zi,

timp de o săptămână întreagă, vreme în care elevul se zbătea între viaţă și moarte. Sâmbătă au făcut sfintele slujbe după practica mănăstirească a Sfântului Munte, începând de la miezul nopţii și până dimineaţă. La sfârșitul Sfintei Liturghii, dimineaţă, pe la ora cinci, Sfântul Nectarie s-a dus să se odihnească. Atunci, i s-a arătat în vis Maica Domnului care i-a spus că elevul Nicolae se va face bine. Și, într-adevăr, începând cu acea zi, situaţia bolnavului s-a îmbunătăţit cu repeziciune, până la vindecarea sa completă. Mai târziu, peste câţiva ani, tânărul a fost hirotonit preot de însuși părintele Nectarie, binefăcătorul și salvatorul său.

În afară de activitatea sa de dascăl, așa cum am spus, Sfântul Nectarie își continua și activitatea sa pastorală. Vestea predicilor sale minunate și a modului harismatic în care săvârșea Sfânta Liturghie, s-a răspândit în tot orașul. De aceea, paraclisul școlii devenise neîncăpător din cauza mulţimii oamenilor care se adunau în fiecare duminică. De aceea, a fost nevoie, la un moment dat, să se facă o programare a celor care doreau să participe la sfintele slujbe, venind pe rând.

Sfântul Nectarie era, de asemenea, foarte milostiv. De multe ori le dăruia celor săraci chiar și hainele de pe el. Unuia, care venise desculţ, i-a dat pantofii. Altuia i-a dat paltonul de iarnă, cămășile și alte obiecte personale. Celor năpăstuiţi de vreo catastrofă naturală le dădea bani, chiar din fondurile școlii sau mijlocea către cetăţenii bogaţi ai orașului spre a le veni în ajutor. Aceștia aveau încredere și ascultau de părintele lor duhovnicesc.

Se povestește că, odată, s-a îmbolnăvit cel care era angajat să cureţe coridoarele și celelalte săli. Era un om sărac și cu o familie numeroasă. Timp de 3 zile, cât a fost bolnav, Sfântul Nectarie se trezea cu 2 ore mai devreme de a se da deșteptarea elevilor și curăţa singur întreaga școală. A patra zi, când angajatul a putut veni la lucru, mare i-a fost mirarea când l-a văzut pe părintele director curăţând chiar toaletele școlii. Cu uimire l-a întrebat:

- 	Vai de mine, dar ce faceţi, Prea Sfinţia Voastră? 

- 	Ţi-am ţinut locul în aceste zile în care ai lipsit, ca nu cumva să 

se propună de către ceilalţi înlocuirea ta. Știam că ești un om sărac și cinstit și nu îţi puteai permite să îţi pierzi slujba. Te rog însă, ca ceea ce ai văzut, să nu

mai spui nimănui.

Iată,  deci,  câtă smerenie și  bunătate sufletească avea Sfântul

Nectarie.

În vara naului 1898, în timpul vacanţei elevilor, Sfântul Nectarie s-a dus să se închine la Sfântul Munte. A vizitat mai multe mănăstiri (Dionisiu, Marea Lavră, Simon Petru, Grigoriu), a copiat câteva manuscrise care îl interesau în vederea alcătuirii cărţilor sale și a stat de vorbă cu părinţii duhovnicești aflaţi aici.

La una dintre colibele asceţilor a întâlnit un călugăr care avea darul înainte vederii. De îndată ce l-a văzut pe părintele Nectarie, l-a strigat pe nume și i-a spus că știe cine este. Apoi l-a îmbrăţișat și au început să stea de vorbă. Atunci, părintele Nectarie l-a întrebat:

- 	Iată, vom intra curând în secolul 20. Cum credeţi că va fi? 

- 	Va fi sfârșitul multor regate. Războaie, neliniști, măceluri și 

catastrofe naturale. Cel mai mult va domina peste tot frica.

Noi, cei de astăzi, știm că această profeţie a fost adevărată. Secolul 20 a fost cel mai sângeros secol din istoria omenirii.
Cu astfel de bogate experienţe duhovnicești s-a întors Sfântul Nectarie la seminarul teologic, împărtășindu-le și elevilor săi.

Așa cum arătam și mai înainte, la Sfânta Liturghie, care se oficia în paraclisul școlii, veneau și foarte mulţi oameni din oraș. Mulţi dintre ei se spovedeau la Sântul Nectarie, devenind astfel fiii săi duhovnicești.

Odată, părintele a fost invitat la una dintre familiile de vază din oraș pentru a spovedi pe cineva. Era vorba de o tânără, pe nume Hrisantia, care era oarbă de la vârsta de 3 ani. A rămas îndată foarte impresionat de puritatea sufletească a acesteia care, chiar dacă nu se putea folosi de ochii trupești, nu înceta nici o clipă să se lupte pentru deschiderea ochilor sufletești. Pentru aceea, căuta din toate puterile să se împărtășească din Lumina cea Adevărată, hrănindu-se cu învăţătura Sfintei Evanghelii și a Sfinţilor Părinţi, mergând în fiecare duminică la Sfânta Liturghie și căutând să-și găsească un părinte duhovnic, care să o călăuzească. Pronia Divină a făcut ca sufletul ei însetat de cunoaștere să întâlnească un călăuzitor pe măsură. Din acea zi, ea a rămas sub îndrumarea duhovnicească a Sfântului Nectarie.

Mai mult decât atât, și alte tinere pe care (tânăra fără vedere) le cunoștea și care își doreau din toată inima să se consacre trup și suflet spre slujirea Mântuitorului Hristos, au fost îndrumate de aceasta să devină fiice duhovnicești ale înţeleptului părinte. Ele i-au mărturisit faptul că și-ar dori foarte mult să se dedice exclusiv vieţii duhovnicești, intrând în monahism.

Au rămas câţiva ani sub îndrumarea Sfântului Nectarie, fiind nelipsite în fiecare duminică de la Sfânta Liturghie, ascultând cu evlavie cuvintele de învăţătură pe care acesta le rostea. Apoi, după ce au crescut duhovnicește, dată fiind dorinţa lor neschimbată de a se călugări, au fost sfătuite de bunul părinte să caute un loc potrivit în care să-și întemeieze propria lor mănăstire. Le-a spus că va rămâne în continuare părintele lor duhovnicesc și că se va îngriji personal pentru bunul mers al mănăstirii pe care o vor întemeia. Se gândea, de altfel, că fiind deja înaintat în vârstă, urma să iasă în curând la pensie și să încredinţeze conducerea seminarului altcuiva. De aceea, perspectiva de a avea un loc liniștit, departe de lume, în care să-și lucreze mai departe propria mântuire și în același timp să călăuzească spre Dumnezeu și aceste suflete evlavioase, i se părea cea mai potrivită.

După ce au căutat timp de câteva luni, tinerele au găsit în insula Egina o veche mănăstire părăsită, cu hramul Izvorul Tămăduirii. Sfântul Nectarie a vizitat și el, în anul 1904, locul respectiv și, considerându-l potrivit din punct de vedere al așezării, și-a dat acordul în vederea începerii pregătirilor necesare instalării lor acolo. A vorbit cu autorităţile insulei și a primit din partea acestora permisiunea începerii lucrărilor, dar și promisiunea că vor primi toate ajutoarele necesare ducerii la îndeplinire a acestui scop sfânt. Se bucurau foarte mult locuitorii insulei că, exact în acea perioadă în care monahismul trecea printr-o adâncă criză, vor avea mănăstirea lor, care să protejeze și să sfinţească prin prezenţa ei viaţa lor.

Astfel, după ce au reparat una din vechile clădiri abandonate, cele 4 călugăriţe s-au instalat în nou înfiinţata mănăstire, în toamna anului 1904. O aveau ca stareţă pe înţeleapta Hrisantia care, la intrarea în monahism, a primit numele Xenia.

De aici înainte, Sfântul Nectarie avea să se îngrijească atât de bunul mers al școlii cât și de înaintarea lucrărilor de restaurare a mănăstirii. În

scrisorile sale către maici, se observă grija sa deosebită de ale asigura tot ceea ce le era necesar, în vederea construirii noului corp de chilii și a Bisericii centrale, cu hramul Sfintei Treimi.

Cunoștinţele pe care, cu trecerea anilor, și le făcuse în oraș, cât și locuitorii insulei, nu încetau, cu toate greutăţile materiale ale timpului respectiv, să sprijine economic noua mănăstire. Adeseori, atunci când găsea timp liber, Sfântul Nectarie se ducea el însuși pe insulă, care se află la o oră și jumătate de mers cu vaporul faţă de Atena, spre a vedea cum se desfășoară lucrările.

Locuitorii insulei istorisesc faptul că, atunci când Sfântul Nectarie a ajuns pentru prima dată în Eghina, i-a ieșit înainte un băiat de 15 ani care era demonizat. Acesta, chiar mai înainte de a ajunge corabia la ţărm, se zbuciuma și striga cu glas puternic:

- Vine, vine, vine Preasfinţitul...! Fugiţi ca să-l întâmpinaţi...! Vine sfântul care va salva insula!

Iar în timp ce locuitorii căutau să-l legem ca să-l liniștească, el și mai tare striga:

- Vine, vine Presfinţitul...! De la Rizareion...! Dumnezeu și-a făcut milă de acest loc...! Vine Mitropolitul de Pentapolis...!
Și abia a coborât din vapor duhovnicescul părinte că îndată locuitorii l-au întâmpinat cu evlavie și i-au povestit ceea ce se întâmplase. Atunci, Sfântul Nectarie a cerut să-l vadă pe băiatul chinuit de demoni. Și, într-adevăr, abia a juns lângă el, l-a văzut legat, căzut la pământ și continuând să strige:

- Vine Preasfinţitul...! Vine să salveze locul acesta...! O să construiască o biserică, o să construiască cea mai mare mănăstire...!

În faţa acestei priveliști zguduitoare, Sfântul Nectarie și-a ridicat ochii spre cer, a rostit o scurtă rugăciune și apoi a atins gura băiatului cu capătul toiagului său arhieresc, zicând:

- Duh pitonicesc, viclean și necurat, îţi poruncesc, în numele lui Iisus Hristos Cel Răstignit și Înviat, să ieși din acest copil!

Și, într-adevăr, spre uimirea și frica care-i cuprinsese pe toţi cei prezenţi, s-a vindecat copilul în acel moment. Vestea s-a răspândit cu

repeziciune în toată insula și toţi locuitorii îl priveau cu respect și evlavie. De aceea, în ziua următoare, când sfântul a pornit spre locul unde se afla mănăstirea, i-au ieșit cu toţii în întâmpinare spre a-i săruta mâna și spre a se învrednici de binecuvântarea sa. Iar una dintre femei, care era bolnavă de mai mulţi ani, s-a atins de hainele sale și a zis: „Binecuvântează-mă, Preasfinţite Părinte!”. Apoi a sărutat cu evlaie haina sa monahală și, în acel moment, s-a vindecat de boala de care suferea. Și această minune a devenit imediat cunoscută tuturor.

În ultima zi a șederii sale în insulă, au venit la mănăstire mai mulţi reprezentanţi, din partea locuitorilor, ca să-l roage pe Sfântul Nectarie să facă rugăciuni pentru ploaie, deoarece era o secetă cumplită de aproape 3 ani și jumătate. A doua zi fiind duminică, sfântul a coborât în oraș, a slujit Sfânta Liturghie la biserica cea mai mare din centru, fiind ascultat de sutele de credincioși. Apoi, la sfârșit, a citit, cu credinţă și cu lacrimi, rugăciunile speciale, alcătuite pentru vreme de secetă. Câteva ore mai târziu, s-a îmbarcat pe vaporul cu care trebuia să se întoarcă la Atena. Nori negri de ploaie se adunau la orizont, iar fulgerele brăzdau cerul. Locuitorii și-au dat seama că rugăciunile sale fuseseră ascultate. Mai mult, a plouat timp de 3 zile și 3 nopţi. De acum, locuitorii începuseră să se îngrijoreze pentru că se puteau provoca inundaţii. De aceea, au trimis degrabă o altă grupă de credincioși, spre a-l ruga pe sfânt să facă rugăciuni de oprire a ploii. Acesta le-a spus să nu se îngrijoreze, căci Dumnezeu a lăsat să plouă atât de mult spre a se umple bazinele golite de secetă ale pământului și că, după aceea, ploaia se va opri. Astfel s-a și întâmplat, iar locuitorii au dat slavă lui Dumnezeu pentru că le trimisese în dar acest om sfânt. Într-o astfel de atmosferă au început lucrările de restaurare a mănăstirii din insulă.

După 14 ani de conducere a destinelor Seminarului Teologic Rizareion, Sfântul Nectarie, ajuns la respectabila vârstă de 62 de ani, s-a hotărât să predea conducerea școlii unui om mai tânăr, care să se poată ocupa exclusiv de problemele administrative ale acesteia. Astfel, la 7 februarie 1908, și-a depus cererea de ieșire la pensie, cerere care i-a fost, în cele din urmă, acceptată de ministerul învăţământului. În toţi acești ani, așa cum am văzut, a oferit Seminarului Teologic o nouă orientare duhovnicească.

Toţi cei care s-au format sub conducerea sa, elevi și profesori, au fost fericiţi că au putut avea un asemenea dascăl de suflet. Le venea foarte greu ca, după atâta timp, să se despartă de prezenţa lui atât de iubită. Le pleca un tată adevărat, care se dedicase trup și suflet bunului mers al școlii, care le înţelesese întotdeauna problemele și care le oferise atâtea soluţii duhovnicești. Mulţi dintre ei îl rugau călduros să nu plece, dar înţelegeau în același timp dorinţa sa de a-și petrece ultimii ani ai vieţii în liniște, în retragere, în adevărată viaţă monahală, de pace și rugăciune.

De asemenea, știau că obștea mănăstirii din Eghina crescuse între timp și avea nevoie de un duhovnic experimentat. Astfel, la sfârșitul lunii aprilie 1908, Sfântul Nectarie și-a luat rămas bun de la dragii săi elevi și de la colegii săi profesori și s-a mutat definitiv în Eghina. Aici își construise o chilie în afara incintei mănăstirii, chilie în care va locui până la sfârșitul pământesc al existenţei sale.

PĂRINTE  DUHOVNICESC  AL  MĂNĂSTIRII  „SFÂNTA

TREIME”

Un nou început îl aștepta pe Sfântul Nectarie în cadrul mănăstirii Sfânta Treime, care se înfiinţase prin iniţiativa și îndrumarea sa. Lucrările de construcţie și reparaţii nu erau nici pe departe terminate. De aceea, cu rugăciune și credinţă în ajutorul lui Dumnezeu, s-a apucat din nou de muncă. Muncea alături de muncitorii angajaţi ai mănăstirii, de dimineaţă și până la apusul soarelui, în afara orelor destinate sfintelor slujbe zilnice. Maicile povestesc că, îmbrăcat într-o rasă mai veche, cu mânecile suflecate, îi ajuta după putere, fie cărând materiale de construcţii, fie săpând sau făcând diverse alte munci. Se vede din aceasta cât de smerit și de dăruit era Sfântul Nectarie misiunii sale pastorale. Nu avea pretenţii că era arhiereu, că terminase atâtea școli înalte, că scrisese cărţi și așa mai departe. Vorbea la fel de frumos cu toată lumea, fie că era om simplu, fie că era intelectual. Era smerit și curat

cu inima și, de aceea, Dumnezeu îi asculta întotdeauna rugăciunile.

De multe ori se întâmpla ca mănăstirea să rămână fără bani și să nu-i mai poată plăti pe muncitori. Maicile se îngrijorau și începeau să-l întrebe ce să facă. Atunci, părintele le răspundea să nu se tulbure. Are Dumnezeu grijă. Și, într-adevăr, atunci când se părea că nu mai este vreo speranţă, ceva salvator, de ultim moment, apărea. Fie o donaţie din partea credincioșilor, fie era chemat să oficieze diverse slujbe la anumite familii înstărite, care îl răsplăteau cu dărnicie, fie alte și alte soluţii pe care Pronia Divină le oferea.

Mănăstirea ajunsese să aibă 20 de maici. Cele mai multe dintre ele, așa cum era pe vremea aceea, din cauza sărăciei nu avuseseră parte de o educaţie școlară elementară. De aceea, în fiecare zi, Sfântul Nectarie le chema la „școală”, adică într-o sală special amenajată, unde le învăţa să citească, să scrie și să cânte muzică psaltică. Considera absolut necesar ca maicile să poată citi din Sfânta Scriptură și din Sfinţii Părinţi și să poată susţine răspunsurile de la strană.

Revenind la smerenia și la simplitatea în care-i plăcea să trăiască, expresivă este și următoarea întâmplare:

Unul dintre ucenicii săi, care a ajuns la rândul său un mare duhovnic și părinte îmbunătăţit, părintele Filotei Zervakos, îl cunoscuse încă de pe vremea în care era director al Seminarului din Atena. Apoi, a plecat în armată, după care s-a călugărit. Aflând că Sfântul Nectarie se afla de acum în Eghina, s-a hotărât să se ducă să-l mai vadă, spre a-i cere și alte sfaturi duhovnicești.

Era o după-amiază călduroasă de vară. Sfântul Nectarie, cu rasa de lucru pe el și cu un fes murdar de var pe cap, muncea afară, la intrarea în mănăstire. Ceilalţi muncitori tocmai serviseră masa și se odihneau undeva mai încolo, la umbră. Ajungând la mănăstire, părintele Filotei nu l-a recunoscut pe Sfântul Nectarie, așa cum era îmbrăcat, ci a crezut că este unul dintre monahii muncitori. Apropiindu-se de locul unde acesta muncea, îl întrebă:

- 	E aici Preasfinţitul? 

- 	Aici e, a răspuns Sfântul Nectarie. 

- 	E înauntru, în mănăstire? 

- 	Da, înăuntru e. 

- Du-te și spune-i că a venit un fiu de-al lui, duhovnicesc, și că vrea să-l vadă numaidecât!

- Fie cum doriţi, a răspuns Sfântul Nectarie și l-a invitat să aștepte în camera pe care tocmai o zugrăvise.

După numai 5 minute, s-a întors îmbrăcat cu o altă rasă, cu bastonul arhieresc și cu crucea.

Mut de uimire, părintele Zervakos a văzut că acela căruia îi vorbise pe un ton atât de mândru este însăși părintele său duhovnicesc. A îngenuncheat și cu lacrimi a început să-și ceară iertare pentru atitudinea lui. Și, sigur că, în bunătatea lui, Sfântul Părinte l-a iertat, l-a îmbrăţișat cu căldură și a început din nou, ca de obicei, să-l îndrume cu sfaturi duhovnicești. Apoi, cuviosul Filotei l-a întrebat:

-  Cum  voi  putea,  sfinţite  părinte,  să  înving  acest  păcat  al

mândriei?

- Sfinţii Părinţi ne învaţă că fiecare păcat se învinge prin lucrarea virtuţii care i se opune. Astfel, mândria se învinge prin exersarea smereniei, ura aproapelui prin dragoste, iubirea de arginţi prin milostenie, lăcomia prin post și cumpătare și așa mai departe, a răspuns Sfântul Nectarie.

A fost, așadar, o lecţie de smerenie, pe care ucenicul său nu a uitat-o vreodată.
Sunt foarte multe minunile pe care Sfântul Nectarie le-a săvârșit încă în viaţă fiind și pe care locuitorii și le amintesc cu evlavie. Astfel, unul dintre locuitorii care stătea relativ aproape de mănăstire povestește următoarea întâmplare: pe vremea când sfântul locaș se afla încă în reconstrucţie, au avut nevoie la un moment dat de mai multă apă ca să stingă varul necesar. Atunci au coborât în vale, la casa acestuia, fiindcă avea o fântână în curte și au cerut să le dea apă. E drept că, din cauza secetei, fântâna era și ea cu apă foarte scăzută, aproape secată. Când aruncai găleata înăuntru, se lovea cu zgomot sec de pietrele de la fundul apei. Mai din zgârcenie, mai din grijă pentru plantele pe care le avea în grădina sa și care trebuiau udate, gospodarul l-a refuzat pe părintele Nectarie, care venise împreună cu maicile, cu o căruţă, în care puseseră câteva butoaie goale. Fără să se supere, Sfântul s-a întors înapoi la mănăstire. Însă, la plecare, le-a spus gospodarului și rudelor lui care lucrau în

grădină:

- Sănătate și să scăpaţi cu bine!

„Oare, ce să însemne această urare?”, s-au întrebat gospodarii unul pe altul după plecarea sfântului.

Ajungând la mănăstire, sfântul a intrat în biserică, a căzut în faţa icoanei Maicii Domnului și s-a rugat îndelung. Nu peste multă vreme, gospodarii din vale au auzit un vuiet prelung și înspăimântător și nu-și dădeau seama de unde poate să vină. Deodată, a început să ţâșnească un puhoi de apă din fântână și să inunde toată grădina. Cu toţii și-au dat seama de minunea care se petrecea și au început să plângă. Au mers apoi sus la mănăstire, și-au cerut iertare de la părintele Nectarie și l-au invitat să vină, oricând dorește, spre a lua apă din fântâna lor.

Într-una din zile, Sfântul Nectarie s-a hotărât să meargă la un paraclis închinat Sfântului Dionisie, care se afla un pic mai sus de mănăstire, pe munte, spre a săvârși acolo Sfânta Liturghie. Pe cărarea pe care urca, a apărut deodată un șarpe mare și înspăimântător, care se mișca în chip ameninţător. Fără să se piardă cu firea, sfântul i-a spus șarpelui: „Stai nemișcat acolo unde te găsești! Iisus Hristos biruiește!”

Șarpele s-a mai mișcat un pic, după care a înţepenit în locul în care era. Sfântul a trecut mai departe, a săvârșit Sfânta Liturghie și apoi s-a întors pe aceeași cale înapoi la mănăstire. Șarpele se găsea tot acolo, înţepenit pe potecă. A trecut mai departe și apoi a trimis câţiva oameni să ucidă fiara cea îngrozitoare cu pietre, pentru ca nu cumva altădată să mai atace pe cineva. Ducându-se, oamenii au spus că niciodată nu mai văzuseră o asemenea dihanie pe meleagurile lor. Și toţi s-au minunat de puterea sfântului.

Dăruirea cu care Sfântul Nectarie săvârșea Sfânta Liturghie este greu de descris în cuvinte. De aceea, cei care erau foarte avansaţi duhovnicește, puteau vedea lucrurile minunate ce se petreceau în Sfântul Altar.

Astfel, una dintre maici istorisește că, de multe ori, vedea alături de Sfântul Nectarie, în timpul Sfintei Liturghii, un tânăr strălucitor îmbrăcat în haine militare. Era Sfântul Mina.
O altă maică, care era responsabilă cu curăţenia din biserică, povestește că, odată, la mijlocul sfintei slujbe, a văzut o femeie foarte distinsă,

ţinând în braţe un prunc minunat care a intrat prin sfintele uși și a dăruit acel prunc Sfântului Nectarie. Imediat a urmat momentul liturgic al axionului iar Maica Domnului, căci dânsa se arătase, a dispărut.

Părintele Nectarie era foarte prietenos cu toţi locuitorii insulei. De fiecare dată când trecea prin satul din vale (azi, orășelul Eghina), era invitat să intre și să binecuvânteze orice casă al cărei gospodar l-ar fi văzut trecând pe drum. Stătea de vorbă cu toată lumea, îi încuraja să înfrunte cu credinţă problemele de zi cu zi, sărăcia, necazurile, să mulţumească lui Dumnezeu și pentru cele bune și pentru încercările la care, uneori, erau supuși. Unul dintre locuitori își amintește că, odată, l-a văzut pe Preasfinţitul trecând pe drum și l-a invitat în curtea sa pentru a-l servi cu un pahar de apă rece și pentru a se odihni un pic de arșiţa zilei. În mijlocul curţii avea un măslin impunător care, de o bucată de timp, era atacat de o specie rară de lăcuste roșii ce îi mâncau fructele. Din vorbă în vorbă, i-a spus Preasfinţitului și această problemă a sa. Atunci, Sfântul a trimis pe cineva la mănăstire ca să aducă Sfânta Cruce. Primind-o, a rostit o scurtă rugăciune și apoi a însemnat copacul cu Sfânta Cruce. Îndată s-au ridicat lăcustele, formând un nor zumzăitor și au zburat în depărtare. Copacul se află până astăzi în curtea gospodarului și continuă să dea, an de an, cele mai bune măsline.

Buni prieteni ai Preasfinţitului erau și pescarii insulei. Aceștia îi aduceau năvoadele să le binecuvânteze și vedeau că întotdeauna după aceasta prindeau o mulţime de pești. Dintre aceștia, nu uitau să îi aleagă pe cei mai frumoși și să-i trimită sus la mănăstire. Tipicul mănăstirii prevedea să nu se mănânce deloc carne. Doar peștele era îngăduit. De asemenea, Preasfinţitul dăduse poruncă să nu se mănânce nimic prăjit, ci totul numai fiert. Aceasta ajuta la sporul duhovnicesc, la menţinerea unei stări de trezvie, la alungarea moliciunii și a atacurilor viclene venite din partea diavolului, prin insuflarea de gânduri păcătoase.

Maica Teodosia povestește că, odată, pe când urca cu Sfântul Nectarie pe drumul dintre oraș și mănăstire, li s-au arătat deodată în faţă Sfântul Dionisie împreună cu Sfântul Mina, îmbrăcat în haine strălucitoare de soldat. Sfântul Dionisie le-a spus:

- Ce mai faci, Nectarie? De mult te aștept să vii!

Părintele Nectarie, înfricoșat și el de minunata vedere, a întrebat

mirat:

- 	Și fratele îmbrăcat în haine militare cine este? 

- 	Este Sfântul Mina, locuiește și el aici. 

După acest scurt dialog, cei doi sfinţi au dispărut în chip minunat. Peste câteva zile, Sfântul Nectarie a întrebat pe locuitorii insulei dacă există vreo biserică cu hramul Sfântului Mina pe insulă. I s-a răspuns că există doar un vechi paraclis, undeva departe pe munte și că este destul de greu să ajungă cineva până acolo. Cu toate acestea, peste câteva zile, însoţit de 2 maici, au plecat pe cărarea ce urca anevoie spre paraclis. Au ajuns după câteva ore de mers și au început să cureţe bisericuţa care era de mult părăsită și în care, de multe ori, se adăposteau de ploaie ciobanii din zonă.

După ce au făcut curat, Sfântul Nectarie s-a rugat îndelung în faţa icoanei Sfântului Mina. Apoi le-a spus maicilor următoarea profeţie, care avea să se împlinească peste câteva zeci de ani: „Aici se va face cândva o înfloritoare mănăstire de maici”.

Maicile l-au privit oarecum mirate și se gândeau în sinea lor: „Preasfinţitul visează cu ochii deschiși. Cine va putea să întemeieze o mănăstire în acest loc pustiu și îndepărtat?”

Și, totuși, la aproape 30 de ani de la trecerea Sfântului Nectarie la cele veșnice, unul dintre ucenicii săi, părintele Amfilohie Makris, a întemeiat în acel loc o mănăstire de maici înfloritoare care dăinuie și astăzi, având un număr destul de ridicat de vieţuitoare.

Tot referitor la aceste arătări minunate de sfinţi, maicile povestesc faptul că, într-o seară, au trimis-o pe una dintre maici să îl cheme pe Prea Sfinţitul la masă. Peste câteva minute, maica s-a întors și le-a spus că nu îl poate deranja pe părintele, deoarece are un oaspete de seamă. Văzuse pe geamul chiliei un tânăr strălucitor, îmbrăcat în haine militare și de aceea s-a temut să intre. Când au trimis-o din nou mai târziu, tânărul plecase iar maica a întrebat:

- 	Cine a fost oaspetele dumneavoastră din această seară? 

- 	Care oaspete?, a întrebat părintele Nectarie. 

- 	Acel soldat strălucitor cu care stăteaţi mai devreme de vorbă. 

- 	L-ai văzut și tu, copila mea? 

- 	Da, l-am văzut. 

- 	Ei bine, să știi că era Sfântul Mina. 

Înţelegem, așadar, din aceste grăitoare episoade, la ce înălţime spirituală ajunsese Sfântul Nectarie și la ce puritate sufletească, de se învrednicea de descoperirea sfinţilor.

Vom încerca, în continuare, să cunoaștem statura duhovnicească a Sfântului Nectarie și prin intermediul câtorva fragmente expresive din scrierile sale. Ele reprezintă o moștenire spirituală menită să hrănească sufletele însetate de adevăr și pornite pe calea ce urcă spre mântuire.

CHIPUL CELUI CE CREDE ÎN IISUS HRISTOS

Cât de frumos este chipul celui credincios! Ce minunată este bucuria lui! Frumuseţea lui tainică te atrage, iar expresia feţei lui mărturisește credinţa în Dumnezeu. Calmul și pacea ce se pot vedea pe chipul său sunt o reflectare a păcii ce se găsește în sufletul său, în inima sa liniștită și netulburată de nimic.

Bunătatea zugrăvită pe faţa celui credincios mărturisește despre curăţia conștiinţei sale. El se înfăţișează ca un om care s-a lepădat de tirania grijii permanente pentru cele lumești, grijă ce produce suferinţă sufletului, iar credinţa sa statornică în Dumnezeu este viu exprimată de trăsăturile chipului său. Credinciosul adevărat se arată a fi un om fericit. Și este fericit pentru că are certitudinea originii divine a credinţei sale și este convins de adevărul ei. Dumnezeu, în chip tainic, îi vorbește inimii sale și o umple de bucurie sfântă. Inima și cugetul său sunt dăruite lui Dumnezeu. Inima sa se încălzește de focul iubirii pentru Dumnezeu iar sufletul său aleargă degrabă să se înalţe către El.

Credinciosul, rupând legăturile egoismului și cercul strâmt al iubirii de sine, care nu-i permitea să vadă și să acţioneze dincolo de sinele său, s-a scuturat și s-a eliberat de tirania jugului și a robiei generată de egoism. El a

tăiat, prin smerenie, adorarea sinelui său. Liber de această legătură, poate străbate pământul întreg, spre oricare dintre punctele orizontului, oriunde îl cheamă iubirea faţă de aproapele. Deja nimic nu îl mai poate împiedica și nimic nu îl mai poate influenţa. Nici plăcerile lumești, care se scurg pururi asemenea unor râuri, nici atracţia către bunurile pământești. Idolul egoismului a căzut și s-a sfărâmat, jertfele, ofrandele, tămâia care se aducea iniţial către acesta, acum se aduc numai către Dumnezeul iubirii, Singurul pe care din tot sufletul Îl iubește și Îl adoră. Dedicat întreg, cu inima și cu sufletul, Dumnezeului Celui Adevărat, Celui Viu, ignoră cele lumești iar pe cele trupești le micșorează (estompează); privirea lui se încordează spre a vedea pe Dumnezeu în timp ce inima lui neîncetat Îl invocă. Duhul său se dedică cunoașterii operei Sale creatoare iar sufletul său își găsește odihnă în pronia divină a Creatorului.

Tot ceea ce-l înconjoară pe omul credincios, dăruiește inimii sale noi sentimente și noi înţelesuri. Întreaga creaţie vorbește cu un glas tainic sufletului său despre înţelepciunea și bunătatea dumnezeiescului ei Creator. Cu bucurie și încântare cercetează opera lui Dumnezeu și contemplă frumuseţea creaţiei. Frumosul, binele, adevărul și dreptatea, aceste virtuţi dăruite lumii văzute, care își au originea în însușirea divină, devin obiectul cunoașterii pentru inima sa. Fericirea sa este adevărată și întărită și are ca izvor comuniunea permanentă a acestuia cu dumnezeiescul Creator.

Cuvintele lui Dumnezeu sunt dulci ca mierea în gura sa. Pe acestea le cercetează ziua și noaptea. Inima lui este înfierbântată de dragostea lui Dumnezeu. Se încordează către Acesta și Îl caută prin cercetarea lucrărilor Sale. Lucrarea sa neîncetată este aceea de a ajunge la asemănarea cu Dumnezeu, la îndumnezeire. Iubirea și adorarea lui Dumnezeu inundă inima sa însetată de prezenţa Domnului, iar imnele și doxologia, mulţumirea și lauda neîncetat se înalţă spre El. Buzele sale grăiesc înţelepciunea iar inima sa îndeamnă la cumpătare.

Viaţa lui este un imn și o armonie. Trăiește, gândindu-se și la binecuvântatul sfârșit, când se va îndulci de bunătatea lui Dumnezeu și de bogatul Său har. Trăiește pe pământ, dar știe că cetatea sa stătătoare se află în ceruri. Fără să stăruie în cele zilnice, este atent să nu audă și el cuvântul „de

multe te îngrijești și pentru multe te silești” (Luca 10, 41). De aceea se străduiește neîncetat să aleagă „partea cea bună” (Luca 10, 42). Toată grija sa se îndreaptă spre a împlini legea divină și spre a săvârși binele. Îi consideră pe oameni, indiferent de rasă sau naţiune, ca fiind cu toţii fraţi ce provin din aceeași protopărinţi și, de aceea, își îndreaptă către toţi, la fel, faptele sale bune.

Se bucură pentru fericirea lor și se întristează împreună cu ei la necaz. În toată ziua este milostiv și darnic, iar dreptatea sa va rămâne în veac. Inima sa nădăjduiește în Domnul, iar sufletul său este gata să se prezinte înaintea Creatorului său. Plin de speranţă și de curaj, grăiește asemenea psalmistului: „Domnul mă va ajuta, de cine mă voi teme, ce-mi va putea face mie omul?”.

CHIPUL NECREDINCIOSULUI

Necredinciosul este cel mai nefericit dintre oameni, deoarece este lipsit de cel mai important bun pământesc care este credinţa, singura cale către adevăr și fericire. Necredinciosul este nefericit, deoarece este lipsit de speranţă, care ne este unicul sprijin de-a lungul întregii noastre vieţi. Este nefericit, pentru că este lipsit de iubirea oamenilor, singura alinare a inimii întristate. Este nefericit deoarece este lipsit de frumuseţea divină, de chipul dumnezeiesc al Creatorului, pe care divinul Artist L-a sădit în noi și pe care doar credinţa îl descoperă.

Ochiul necredinciosului nu vede nimic în creaţie, în afara mișcărilor naturii. Strălucitorul chip al divinului Creator, admirabila Sa frumuseţe îi rămân ascunse și inaccesibile. Privirea sa rătăcește peste adâncul creaţiei fără a putea vedea frumuseţea înţelepciunii divine, fără să poată admira atotputernicia divină, fără să poată descoperi bunătatea divină, pronia divină, dreptatea și iubirea Creatorului pentru creaţia Sa. Mintea sa nu se poate ridica mai presus de lumea văzută și nici să depășească graniţele celor

percepute cu ajutorul simţurilor. Inima sa rămâne insensibilă și nu poate descoperi înţelepciunea și puterea divină. Nici un sentiment de adorare nu izbucnește în inima sa; buzele lui rămân pecetluite, gura sa încremenită, limba sa rămâne nemișcată. Nici un sunet nu iese din pieptul său spre laudă, spre preamărire, spre mulţumire către pronia divină.

Inima celui necredincios, din care Dumnezeu S-a îndepărtat, nu mai poate simţi vreo bucurie. Golul acesta a fost umplut de tristeţe, de descurajare, de nefericire. Trăiește plictisit și indiferent faţă de tot ceea ce îl înconjoară. Rătăcește prin viaţă ca printr-o noapte întunecoasă, tristă și nici o rază de lumină nu luminează calea sa chinuită. Nimeni nu poate îndruma și călăuzi pașii săi. Trece singur prin această viaţă, fără speranţa unei vieţi mai bune; este pândit permanent de nenumărate capcane și nimeni nu poate să îl elibereze când cade victima lor. Cade în ele și este strivit de greutatea lor. În tristeţea lui nu există nici măcar o clipă de ușurare.

Pacea sufletului și liniștea inimii au fost alungate de lipsa sa de credinţă. Adâncul inimii sale este îndoliat. Mulţumirea pe care credinciosul o află în ascultarea și urmarea poruncilor sfinte, mântuitoare și a unei vieţi morale, îi este necunoscută. Protecţia, pe care credinciosul o simte izvorând din credinţa sa, este străină inimii celui ateu. Convingerea, izvprâtă din credinţă, că Pronia Divină veghează neîntrerupt asupra vieţii sale, nu o poate înţelege. Iubirea și bunătatea, izvorâte din preamărirea Creatorului, rămân pentru acesta mistere nedezlegate.

Necredinciosul recunoaște ca unic principiu doar materia, reduce adevărata fericire a omului la cercul strâmt al plăcerilor trecătoare și își orientează toate străduinţele numai spre aflarea acestora. Bucuria izvorâtă din cultivarea virtuţilor îi este străină și nu se poate împărtăși de harul ei. El ignoră astfel adevăratul izvor al fericirii și se îndreaptă către izvoarele amărăciunii.

Plăcerea îl conduce la saturaţie și dezgust, apoi la plictiseală și la tristeţe. Tristeţea îl conduce la suferinţă, iar aceasta din urmă la deznădejde. Astfel, este lipsit de orice bucurie. Pentru că toate plăcerile lumești, fiind trecătoare, sunt incapabile să îi ofere celui necredincios fericirea. Inima omului a fost făcută spre a se împlini în ea binele suprem și numai prin

gustarea acestuia tresare și se bucură. Pentru că în aceasta îl află pe Dumnezeu. Ori știm că Dumnezeu părăsește inima celui necredincios. Inima poate aspira către infinite bucurii, pentru că a fost făcută să poată cuprinde nemărginirea. Prin urmare, inima celui necredincios, de vreme ce nu râvnește către nemărginire, veșnic suspină și caută să se împlinească, dar nu reușește. Pentru că plăcerile lumești nu au puterea să împlinească acest gol. Ele, fiind trecătoare, oferă în final amărăciune. Iar alergarea după slava deșartă naște tristeţea. Necredinciosul ignoră, așadar, faptul că fericirea omului nu se găsește în plăcerile oferite de bunurile pământești, ci în iubirea lui Dumnezeu, bunul veșnic și cel mai de preţ. De aici rezultă deci nefericirea celor care nu Îl cunosc pe Dumnezeu.

Cel care-L neagă pe Dumnezeu, neagă însăși bucuria sa și fericirea cea veșnică. Nefericit se luptă cu greutăţile acestei vieţi, deznădăjduit și înfricoșat se îndreaptă către moarte, către mormântul deja săpat. Astfel, rămâne orb faţă de marea reprezentaţie care se desfășoară în faţa ochilor săi, având ca scenă întreaga lume și dirijată de dumnezeiasca înţelepciune și putere, de dumnezeiescul har. Nu poate să vadă armonia și binele divin. E ca și cum ar curge la picioarele sale izvorul bucuriei și al fericirii iar el, legat ca oarecând condamnatul Tantal, să nu reușească să-și răcorească limba uscată de necredinţă și să-și stingă insuportabila sete, deoarece apa, care izvorăște din răcoritorul izvor al credinţei, se află un pas mai departe de buzele sale.

Nefericit rob al unui tiran absurd! Cum ţi-a fost furată fericirea! Cum ţi-a fost răpită comoara cea mai de preţ! Ţi-ai pierdut credinţa, L-ai negat pe Dumnezeul tău, ai refuzat revelaţia Sa și te-ai lepădat de bogăţia nesfârșită a harului.

Cât de jalnică este viaţa acestuia! Și acesta este începutul chinurilor, deoarece a pierdut sensul bucuriei adevărate. Pentru firea sa denaturată, aceasta pare stearpă și inutilă, nu îi inspiră nici o umbră de mulţumire, rămânând total insensibil; nimic din cele create nu îi produce bucurie. Un văl de tristeţe a acoperit bucuria firii întregi și nu mai este exprimată de nimic. Viaţa acestuia devine o greutate insuportabilă iar durata ei un nesfârșit chin.

Deznădejdea se arată deja în faţa sa, asemenea unui călău și un

chin implacabil îl torturează; curajul l-a părăsit, puterea de rezistenţă i-a scăzut, iar puterile morale s-au dezintegrat din cauza necredinţei; paralizat de necredinţă, se predă legăturilor înfricoșătoare ale dezamăgirii care, fără milă sau compasiune, taie violent și dur firul vieţii sale jalnice. Astfel, îl aruncă în adâncul pierzaniei, în negrul tartar, din care abia atunci ar vrea să scape, atunci când îl cheamă vocea dumnezeiescului Creator, Cel pe care până acum L-a negat. Îl cheamă să dea răspuns pentru necredinţa sa, este judecat și condamnat la focul cel veșnic.

DESPRE RĂBDARE

Răbdarea este acea putere morală care calmează sentimentele de supărare și revoltă, ce izbucnesc în inima omului sau care liniștește durerile și suferinţele grele.

Răbdarea este o virtute pentru că ea are ca rod nădejdea în Dumnezeu. Astfel, întristarea naște răbdarea, răbdarea adâncește experienţa, iar aceasta din urmă produce nădejdea. Iar nădejdea nu este înșelată vreodată.

Răbdarea este prim dintre virtuţi, deoarece prin aceasta se obţine darul mântuirii; cel ce rabdă până la sfârșit, se mântuiește. Deci, mântuirea sufletelor noastre constă mai întâi în răbdare.

Sfântul Ioan Gură de Aur spune despre răbdare că este rădăcina tuturor bunurilor spirituale, mama evlaviei, trunchi al bucuriei, rod al nestricăciunii, turn invincibil, liman netulburat. Și încă mai spune că răbdarea este regina tuturor virtuţilor, temelia reușitelor, limanul cel neînviforat; aduce pace pe timp de război, liniștește furtunile, descoperă uneltirile, oprește folosirea armelor, strângerea armatelor, folosirea săgeţilor, a suliţelor, alungă legiunile demonilor, puterile întunericului cu tot ceea ce reprezintă ele. Deci, răbdarea este regina bunurilor, coroana cea mai de sus.

Iar Sfântul Chiril al Alexandriei spune că răbdarea este mijlocitoarea tuturor bunurilor spirituale, calea spre fericire, hrănitoare a

speranţei în viaţa veșnică. Te învaţă să te lupţi curajos împotriva patimilor, devine dascăl al înţelepciunii și al virtuţilor. Sudoare și îndurare a multor suferinţe este numele ei.

DESPRE RUGĂCIUNE

Rugăciunea adevărată, stăruitoare și lucidă, făcută timp îndelungat, cu suflet zdrobit, cu mintea concentrată și nu cu vorbărie goală, este într-adevăr bine primită. Mobilul oricărei rugăciuni este smerenia, iar dovadă de smerenie este rugăciunea. Cunoscându-se deci neputinţele, invocăm ajutorul puterii lui Dumnezeu.

Fecioarele să-L aibă înaintea ochilor pe Hristos și pe Dumnezeu Tatăl și să fie luminate prin rugăciuni de către Sfântul Duh. Dacă rugăciunea nu Îl are ca destinatar pe Dumnezeu, cum să fie ascultată de Acesta? Rugăciunea ne unește cu Dumnezeu și ne familiarizează cu El, este o convorbire cu Dumnezeu și comuniune conștientă cu El, Cel mai vrednic de cinstire dintre toate.

Rugăciunea este ajutorul vieţii noastre, convorbirea cu Dumnezeu, uitarea celor pământești și scară către cele cerești. Rugăciunea este soarele care luminează ochii cei sufletești, așa cum trupul este luminat de soarele ceresc. Rugăciunea făcută cu dăruire este ca un foc nestins care luminează sufletul și mintea. Este ca o adevărată armură cerească, singura care poate proteja pe cei ce se dedică pe ei înșiși lui Dumnezeu. Rugăciunea este un medicament care tratează toate patimile. Este dătătoare de viaţă, de sănătate. Puternică armă este rugăciunea, oferă o mare siguranţă, scump tezaur, liman neînviforat, cetate de scăpare.

Rugăciunea este leac salvator, alungă păcatele și vindecă greșelile. Armă invincibilă, tezaur incomensurabil, bogăţie nestricăcioasă, liman liniștit, dăruitoare de liniște sufletească, originea a mii de bunătăţi și mamă ne este rugăciunea.

DESPRE CUMPĂTARE

Cumpătarea este o virtute de mare valoare morală. Ea este o abţinere nu de la cele interzise, ci de la cele permise, făcându-se deci în scopul îndreptării. Abţinerea de la cele interzise nu este cumpătare, ci este respect faţă de lege. Este deci o mare virtute să te bucuri cu cumpătare de cele îngăduite, în scopul de a te îndrepta. Cumpătarea este o responsabilitate faţă de toate și este plăcută lui Dumnezeu.

Sfântul Vasile cel Mare definește cumpătarea astfel: „cumpătarea este un act de respingere a păcatelor, suprimare a patimilor, mortificare (asceză) a trupului, până și a celor mai firești dorinţe și plăceri, este începutul vieţii duhovnicești, mijlocitoarea bunurilor celor veșnice, cea care anihilează simţul central al plăcerii. Prin cumpătare înţelegem acea abţinere de la cele permise trupului, făcută în scopul curăţirii de patimi. Ea nu înseamnă privarea de la cele necesare, cum ar fi de exemplu mâncarea, pentru că aceasta ne-ar aduce sfârșit violent. Cumpătarea este o putere mare și bogată care ne conduce spre nestricăciune”.

Iar Sfântul Ioan Gură de Aur spune: cumpătarea este anihilarea treptată, până la anulare, a dorinţelor.

Cumpătarea este o caracteristică bună și frumoasă a oricui, care lucrează pentru dobândirea virtuţilor. Ea este temelia tuturor virtuţilor și este prima care pregătește sufletele spre lucrarea virtuţilor.
Cumpătarea este un ghid de îndreptare, alcătuit spre eliberarea de patimile care au robit trupul, spre liniștirea instinctelor și a impulsurilor păcătoase, spre curăţirea minţii și pacificarea inimii. Cumpătarea îl împodobește pe cel ce o cultivă cu toate bunurile decenţei și ale modestiei și îmbracă caracterul său cu strălucitoarea aură a harului ei.

Sfântul Grigorie Teologul zice: admirabilă este cumpătarea și să nu fii sub stăpânirea stomacului care îţi aduce numai amărăciune.

Cumpătării  îi  urmează  îndreptarea,  puritatea,  bunacuviinţă,

modestia.

Sfântul Vasile cel Mare dă cea mai bună definiţie și regulă a cumpătării: nici plăcerilor, nici poftelor trupești să nu le urmezi; să fii măsurat în cele absolut necesare, astfel încât nici să te îmbuibi trupește, nici să te îmbolnăvești de exagerată asceză, nemaiputând astfel să-ţi împlinești ascultările.

Și, într-adevăr, cumpătarea nu înseamnă a nu mai mânca nimic, deoarece aceasta ar duce la o violentă distrugere a vieţii; ea înseamnă abţinerea treptată, făcută în scopul potolirii patimilor trupești, a dobândirii evlaviei și a înţelegerii idealurilor celor mai înalte.

Oricine  se  luptă  pentru  dobândirea  virtuţilor  are  nevoie  de

cumpătare.

ULTIMII  ANI  DE  VIAŢĂ  ȘI  ADORMIREA  ÎNTRU

DOMNUL A SFÂNTULUI NECTARIE

După intrarea în monahism, viaţa călugărului intră încet, încet într-un anumit ritm. Este vorba de ritmul liturgic, de acel ritm al rugăciunii neîncetate, care se formează prin participarea la slujbele zilnice și prin preocuparea de a dobândi rugăciunea neîncetată a inimii. Astfel, zilele trec având ca orologiu cele șapte laude, iar lunile și anii în ritmul marilor sărbători împărătești.

Așa se desfășura și viaţa Sfântului Nectarie în cadrul mănăstirii Sfânta Treime. Anii au trecut unul după altul, iar roadele duhovnicești ale activităţii sale se puteau observa oriunde te-ai fi uitat. Mănăstirea reușise să dobândească toate cele necesare traiului de zi cu zi, avea din ce în ce mai multe maici și cunoștea o înfloritoare viaţă duhovnicească. Toate acestea se datorau în primul rând grijii păstorului lor duhovnicesc, care zi și noapte se îngrijea pentru bunul mers al lucrurilor.

La sărbătorile mari, o mulţime de credincioși sosea la mănăstire, spre a fi aproape de părintele Nectarie. Faima sa de bun duhovnic și povăţuitor era răspândită deja în multe regiuni ale ţării. Mai mult, minunile pe care le făcuse în timpul vieţii sale nu încetau a fi subiectul de discuţie al credincioșilor. Mulţi dintre ei, chinuiţi de vreo boală trupească incurabilă, veneau la dânsul cu speranţa de a pleca vindecaţi. Iar pe măsura credinţei lor primeau de la Dumnezeu alinarea sau vindecarea, prin mijlocirea rugăciunilor Sfântului Nectarie.

Anii au trecut și, la vârsta de 74 de ani, părintele Nectarie simţea că timpul despărţirii sale de cele pământești se apropiase. Chinuit de o mai veche suferinţă trupească, își îndeplinea, după putere, ultimele obligaţii liturgice faţă de fiii și fiicele sale duhovnicești.

Simţind că i se apropie sfârșitul, a cerut, pe 20 august 1920, să meargă să se închine la icoana Maici Domnului Hrisoleontisas, icoană făcătoare de minuni ce se afla la mănăstirea cu același nume, de cealaltă parte

a 	muntelui. Urcându-se pe un măgăruș, a plecat însoţit de două maici pe cărarea șerpuită ce ducea la sfântul locaș. După ce au ajuns, a intrat în biserică, 

a 	căzut înaintea icoanei Maicii Domnului și s-a rugat îndelung. Cerea de la Maica Domnului să fie aproape de dânsul în suferinţa pe care o îndura, să protejeze, după plecarea sa spre cele înalte, mănăstirea pe care o întemeiase și să-i întărească sufletește pe toţi fiii săi duhovnicești. 
	A dorit să rămână mai multe zile la această mănăstire să se roage, să scrie, să se liniștească în preajma acestei icoane care-i dădea putere și îi 

	răspundea tainic la întrebările ce îl măcinau în ultima vreme, legate de tot ceea ce avea să lase în urma sa. După 15 zile, întărit duhovnicește, a cerut să se 

	întoarcă acasă, la mănăstirea Sfânta Treime. Pe drum, ajungând pe o culme de pe care vedea mănăstirea și orașul din vale, a cerut maicilor să facă un popas, spre a se ruga pentru ultima dată pentru toţi locuitorii insulei. A îngenucheat și 

a 	rămas pentru multă vreme nemișcat, adâncit în extaz. Era răpit la cele înalte, înălţat cu duhul la cer. Văzând că nu se mai mișcă deloc, una dintre maici s-a speriat. A venit aproape de el și l-a atins pe umăr, căutând să-l readucă în simţiri. Atunci sfântul i-a vorbit: „Pentru ce te-ai temut și m-ai tulburat de la rugăciune?”. Înfricoșată, maica s-a retras în tăcere. Apoi, sfântul a spus: 

- Binecuvântez acum pentru ultima dată mănăstirea noastră și orașul și întreaga insulă, deoarece peste puţin timp voi pleca.

- 	Unde vă duceţi?, au întrebat maicile. 

- 	În ceruri, a răspuns Sfântul Nectarie. 

Atunci, ele s-au tulburat și au început încet să plângă. Au plecat mai departe și au ajuns la mult îndrăgita lor mănăstire. După câteva zile, văzând că situaţia se înrăutăţise din ce în ce mai mult, au hotărât să-l ducă la spital la Atena. Aici, împăcat cu sine și cu cei din jur, Sfântul Nectarie a urmat un tratament timp de peste o lună de zile, menit să-i aline durerile fizice care îi chinuiau trupul.

Cu sufletul pregusta deja din frumuseţile celor cerești, căzând adeseori în extaz și vorbind cu îngerii și cu Preasfânta Născătoare de Dumnezeu. Faţa sa senină le dădea curaj celorlalţi bolnavi de lângă el. Îi mângâia cu cuvinte frumoase și le explica de ce trebuie oamenii să treacă prin diferite suferinţe. Le spunea că drumul suferinţei este un drum izbăvitor atunci când este însoţit de nădejdea în ajutorul lui Dumnezeu. Este curăţitor de păcate și spre înţelepţire. Este o asumare a Sfintelor Patimi ale Mântuitorului.

Astfel, după o lungă și tăcută suferinţă, în seara zilei de 8 noiembrie 1920, Sfântul Nectarie a trecut la cele veșnice, intrând în corturile drepţilor. Maicile, care îl vegheaseră neîncetat, plângeau nemângâiate pentru pierderea părintelui lor duhovnicesc. Vestea s-a răspândit repede în întreaga insulă. Locuitorii erau cu toţii în doliu greu. Adunaţi în micul port al orașului, privegheau și așteptau să fie adus acasă, în insulă, trupul neînsufleţit al protectorului familiilor lor. Cu toate acestea, un sentiment de liniște și de speranţă le pătrundea inimile și îi făcea parcă să înţeleagă faptul că, deși părintele Nectarie plecase dintre ei, totuși câștigaseră un mijlocitor cu mare trecere în faţa Mântuitorului Hristos. Știau că pe acest mijlocitor nu îl vor pierde vreodată, că el va proteja în continuare mica lor insulă și că va aduce binecuvântarea și bogăţia harului peste aceste plaiuri. Acest lucru avea să fie confirmat de sute de ori, începând chiar cu acea noapte în care sufletul său părăsise trupul pământesc.

Intrând în cameră să pregătească trupul sfântului pentru întoarcerea pe insulă, maicile au crezut de cuviinţă că ar fi bine să-i schimbe

anumite haine cu care fusese până atunci îmbrăcat. Vecin de pat și de suferinţă cu Sfântul Nectarie era un om care suferise un grav accident, în urma căruia rămăsese paralizat de la mijloc în jos. Nu putea să-și mai miște deloc picioarele. Doctorii nu îi mai dădeau nici o speranţă de recuperare, deoarece își dăduseră seama că măduva spinării fusese fracţionată. La un moment dat, maicile au scos vesta neagră de lână pe care sfântul o purtase în spital și au pus-o, pentru câteva clipe, peste picioarele celui paralizat și, o, minune! Cel bolnav a simţit că ceva ciudat se întâmplase deodată cu el, ca și cum un curent electric i-ar fi trecut prin tot corpul și parcă niște legături nevăzute, care îl ţinuseră până atunci nemișcat, se rupseseră. Începuse să aibă senzaţia că își poate simţi din nou picioarele și, cu mare băgare de seamă, începu să le miște. Da, era adevărat, picioarele lui se mișcau din nou. S-a ridicat atent din pat, a făcut câţiva pași, neputând să-și creadă ochilor și apoi a început să plângă. Își dădea seama, în sfârșit, ce se întâmplase. Era o minune. Omul sfânt, pe care mai mult de o lună de zile l-a avut lângă el, care îi dăduse atâta curaj și speranţă, acum îi dăruise și cel din urmă și mai nepreţuit dar, vindecarea.

Maicile au rămas și ele fără grai când au văzut că omul, care fusese catalogat că nu va mai merge vreodată, se plimba acum, plângând, prin faţa lor. Au recunoscut și ele îndată minunea care se întâmplase și plângând și sărutând moaștele sfântului, nu conteneau să-L slăvească pe Dumnezeu. Apoi, i-au chemat pe doctorii spitalului care nu puteau crede ceea ce cu ochii lor vedeau că se întâmplase. Vestea minunii s-a răspândit cu iuţeală în tot spitalul și apoi în oraș.

După pregătirile necesare, trupul pământesc al Sfântului Nectarie a fost transportat cu vaporul spre insula Eghina. O mulţime de cunoștinţe și fii duhovnicești îl însoţeau și toţi locuitorii insulei erau adunaţi în port și așteptau ca să-l întâmpine. Redăm mai jos câteva texte grăitoare, scrise de martori oculari, prieteni apropiaţi ai părintelui, care au trăit aceste evenimente:

„Locuitorii insulei Eghina, aflaţi în doliu greu, au întâmpinat în port, plini de tristeţe, sfinţitul trup. Toată lumea era îmbrăcată în negru. De la un capăt la celălalt al orașului, clopotele bisericilor băteau toate în ritm de înmormântare. Vaporul înainta cu însemnele caracteristice de doliu. Clerici și credincioși erau cu toţii prezenţi. Doreau să atingă și să poarte pe umerii lor

trupul sfinţit al protectorului lor, pe drumul ce urca șerpuit spre mănăstire. Cu toţii plângeau pentru pierderea bunului lor părinte. La fiecare casă, nori de tămâie se ridicau spre cer întru pomenirea sufletului celui adormit. Odată ajunși la mănăstire, au așezat moaștele sfântului în biserică, înconjurat fiind de toate maicile care plângeau nemângâiate. Trupul neînsufleţit emana o mireasmă minunată și pe frunte se puteau vedea broboane de mir, prelingându-se asemenea transpiraţiei.

Ieromonahii și preoţii prezenţi au început slujba de priveghere a stâlpilor. Se făcuse deja ora 2 noaptea, dar nimeni nu se gândea să plece. Cu toţii erau cufundaţi în rugăciune și în meditaţie la tristele momente pe care le trăiau. La sfârșitul slujbei, maica stareţă Xenia, cea fără vedere, ridicându-se,

a 	spus celor prezenţi: 

- 	Nu mai plângeţi, părintele nostru nu a murit, ci trăiește, ne vede și se roagă pentru noi în această seară. Mănăstirea noastră va continua să fie o prezenţă din ce în ce mai întărită în viaţa insulei noastre. Dumnezeu ne va ajuta și ne va călăuzi. Când părintele trăia și îl aveam ca far spiritual și părinte duhovnicesc, nu înceta să îmi spună această profeţie: În aceste locuri pustii se 
	va ridica în curând o mare catedrală, se vor face drumuri, vor cirula mii de mașini care vor aduce aici milioane de oameni să se închine, iar mănăstirea noastră va fi înfloritoare și vestită în lumea întreagă. De aceea, nu mai plângeţi, Eghina a dobândit un sfânt, un cuvios, un puternic mijlocitor în faţa 

	Tronului Celui Ceresc pentru noi!”. 

	Tot maica stareţă Xenia povestește că în seara în care Sfântul Nectarie a trecut la cele veșnice, ea „l-a văzut” cu ochii cei duhovnicești, în curtea mănăstirii. S-a apropiat de dânsa și a salutat-o, zicând: „Am venit să îmi iau rămas bun pentru că voi pleca. Bucuraţi-vă!”. La puţin timp după aceasta a primit telegrama că Preasfinţitul se stinsese din viaţă. 

	Trei zile și trei nopţi au trecut oamenii să se închine și să-și ia rămas bun de la corpul pământesc al sfântului, care răspândea plăcută mireasmă duhovnicească în întreaga insulă. 
	În prima zi, una dintre călugăriţe, crezând că trupul avea să înceapă să intre în putrefacţie și să miroasă urât, i-a spus maicii stareţe că ar fi bine să fie grăbită rânduiala înmormântării. Noaptea, pe când se dusese un pic 

să se odihnească, l-a văzut în vis pe Sfântul Nectarie. S-a repezit să îi sărute mâna iar acesta a întrebat-o:
- 	Spune, copila mea, miroase urât mâna mea? 

- 	Nu, Preasfinţia Voastră, nu miroase urât. Dimpotrivă, miroase a 

mir și aloe!

- Atunci, să nu te mai temi!

S-a sculat tulburată, a început să plângă și să se roage sfântului să o ierte pentru nepriceperea ei. Apoi a povestit cele petrecute și celorlalte maici ale mănăstirii.

După cele trei zile de priveghere și închinare la sfinţitul trup pământesc al părintelui Nectarie, a avut loc slujba înmormântării și a fost așezat în mormântul pregătit în partea de răsărit a bisericii. Au fost prezenţi toţi locuitorii insulei, preoţi, arhierei, foști elevi ai Seminarului Teologic Rizareion, al căror dascăl fusese, diverse personalităţi ale Atenei care îl cunoscuseră.

Astfel a luat sfârșit activitatea pământească, în trup, a Sfântului Nectarie. Acest sfârșit a dat naștere însă unui nou început. Începutul izbăvirii multora din cumplitele suferinţe trupești, începutul mântuirii lor, prin întoarcerea trup și suflet către Dumnezeu, toate acestea prin intermediul minunilor și al mijlocirii în faţa lui Dumnezeu a Sfântului Nectarie.

✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯✯

★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★★

EDIŢIA 2

Traducere din limba greacă de Zenaida Anamaria Luca, după originalul:

Ο 	ΑΓΙΟΣ ΝΕΚΤΑΡΙΟΣ ΑΙΓΙΝΗΣ 

Ο 	ΘΑΥΜΑΤΟΥΡΓΟΣ 

Ο 	ΒΙΟΣ ΚΑΙ ΤΟ ΕΡΓΟ ΤΟΥ 1846 - 1920 
Editura Stupul Ortodox, Salonic, 1979

Monahul Teoclit Dionisiatul

(text revizuit)

✬✬✬✬✬✬✬✬✬✬

COPILĂRIA

Multe date despre viaţa și despre arborele genealogic al Sfântului Nectarie, despre familia și despre condiţiile epocii sale, nu există, dar voi încerca să creionez figura dumnezeiască a sfântului, încă din primii ani ai copilăriei, cu cele existente.

Așa cum scrie și Sfântul Grigorie de Nyssa, în biografia marelui Grigorie al Noii Cesarei: „noi, departe stând de laudele de acest fel, nici patria și nici stămoșii nu le vom socoti pricină de laudă, de vreme ce știm că adevărată este doar lauda de care sfântul însuși s-a învrednicit”. Cu adevărat! Omul este o persoană liberă, de sine stătătoare și de aceea răspunzătoare pentru sine. Meritele unui om se judecă numai după roadele sale, iar el este

răspunzător doar pentru faptele sale.

Sfântul Nectarie s-a născut la 1 octombrie 1846, în Silivria, oraș al Traciei pe atunci sub stăpânire turcă, din părinţi simpli, Dimos și Balu (de la Vasiliki), dar cucernici și cu frica lui Dumnezeu. „Închinarea” la cartea sa „Despre nemurirea sufletului și despre sfintele parastase” ne confirmă că Sfântul a mai avut 5 fraţi: Dimitrie, Grigore, Smaragda, Sevasti și Marioara. Remarcabil este faptul că în testamentul Sfântului Părinte se pomenește și de un al șaselea frate, Haralambie, căruia i-a lăsat moștenire cele două case părintești.

La sfântul botez a primit numele Anastasie și a fost crescut în învăţătura și povaţa Domnului. A fost înzestrat cu firea cea bună, cea a omului pătrunzător și înţelept, fire ce s-a arătat de timpuriu în purtările sale de tânăr născut cu înţelepciunea celor vârstnici.

De la mama sa, a învăţat nu doar să scrie și să citească de la vârsta de 5 ani, ci și „Sfintele Scripturi care pot să înţelepţească” (2 Timotei 3, 15). Minunat este faptul că, atunci când a învăţat să spună Psalmul 50, repeta apăsat stihul „Învăţa-voi pe cei fărădelege căile Tale”, arătându-și parcă astfel chemarea timpurie și chemarea de la Dumnezeu să fie învăţător al Bisericii.

Minunat este, de asemenea, faptul că la vârsta de 7 ani tăia și cosea foi de hârtie, închipuind o carte unde voia „să scrie cuvintele Domnului”! Chemarea sufletului său de copil se vădea și în obiceiul de a se urca pe scaune ca să predice cuvântul Domnului Dumnezeu, de parcă s-ar fi aflat la amvon. Era dăruit cu o memorie atât de cuprinzătoare, încât ţinea minte tot ce auzea la biserică și povestea celor de acasă.

Școala primară și următoarele trei clase le-a terminat la Silivria. Dar, dat fiind că dorul de studiu întrecea cu mult posibilităţile părinţilor săi săraci, a fost nevoit să plece la Constantinopol, unde înflorea pe atunci elenismul, și să-și caute de lucru. A intrat vânzător la o tutungerie. Putea astfel și să studieze, și să-și ajute familia.

Dragostea de carte și dorinţa de a fi folositor creștinilor, l-au făcut să adune pasaje din Scripturi și din Sfinţii Părinţi, dar și din filozofii greci ai antichităţii, cugetări și cuvinte pline de înţelepciune ce i-au părut a fi de folos pentru suflet. Mai târziu, a editat în două volume această antologie

scrisă pe foiţe de hârtie, care a fost prima sa carte, și i-a dat titlul: „Comoară de cuvinte sfinte și înţelepte”. Este una din cele mai bune culegeri de cuvinte și cugetări luate din Scripturi, din scrierile bisericești și din scrierile vechilor filozofi.
În prologul culegerii apărute în anul 1895, Sfântul Părinte scria: „Această carte este rodul unei trude îndelungate și necontenite și se datorează dorinţei arzătoare și devreme crescute în mine de a dărui la rându-mi cunoașterea cea întru folos. De tânăr râvneam la lucrarea învăţătorului societăţii și de aceea m-am dăruit ei cu toată fiinţa. Lucrarea această însă întrece cu mult râvna mea, fiindcă nu eram îndeajuns de pregătit pentru a o duce la capăt. Dar dorinţa era puternică și stăruitoare... Am început lucrul și iată că am alcătuit o culegere mai degrabă sărăcăcioasă de cugetări, cuvinte de înţelepciune și învăţături.

Fiindcă banii lipseau, răspândirea ei nu s-a făcut ușor. S-au găsit însă și mijloacele pentru a birui orice piedică. Am socotit că pot folosi drept foaie de scris punguţele de hârtie în care împachetau tutunul tutungiii din Constantinopol... Pe un număr destul de însemnat de asemenea foi am scris, în fiecare zi, diferite învăţături pe care le strânsesem, ca cei ce aveau să desfacă tutunul să le găsească, citindu-le din curiozitate, să înveţe ce este înţelept și de folos. Acesta a fost începutul cărţii aflate acum în mâinile dumneavoastră și care este rodul acestui dor al meu...”.

Nu trebuie trecute sub tăcere faptul că, de copil, în Sfântul Nectarie se ivise dorinţa de a fi folositor aproapelui, ca și acela că dovedea o chemare înnăscută spre preoţie și spre slujirea de învăţător al poporului lui Dumnezeu. Această aplecare dovedită atât de timpuriu, cât și evoluţia sa de mai târziu, ar trebui considerate dovadă a dezvoltării întru Iisus Hristos a sufletului său.

Dacă sfinţenia este o neîncetată cultivare a propriei firi și un drum fără sfârșit al prefacerii duhovnicești ce are trebuinţă numai de voinţa omului și de Harul lui Dumnezeu, este de la sine înţeles cât de însemnate sunt punctul de plecare, predispoziţia sufletului, creșterea și educaţia, ca și seminţele sădite în minte și în inimă la o vârstă fragedă. Dat fiind că sfinţii

sunt în sânul Bisericii grâul cel bun pe care Dumnezeu îl păstrează în „cămările” Sale, e nevoie să cercetăm care a fost drumul pe care l-a urmat sfântul nostru și care au fost luptele sale pentru creșterea duhovnicească, pentru a rămâne pururea „după chip” și pentru a se desăvârși, cultivând neîncetat „asemănarea” sa cu Dumnezeu, până la îndumnezeire.

Aceste prime semne vădite de tânărul Anastasie, ce vor continua în faptele și gândurile sale din ce în ce mai desăvârșite, n-au fost numai o prefigurarea a drumului său minunat spre înduhovnicire, ci și temelia pe care și-a ridicat, fără vreo împotrivire, biserica din suflet. Cu toţii cunoaștem, fie din experienţa noastră, fie din a altora, urmările nefericite pe care le au în viaţă relele dispoziţii, patimile născute atât în partea noastră pătimașă, cât și în cea a dorinţelor, rătăcirile minţii furate de vederi mincinoase, ideile trufașe cultivate la o vârstă tânără, ca și gândurile pline de semeţie.

În lumina acestor gânduri se poate urmări viaţa unui suflet care, după fiinţa și firea sa este bun, dar care ar putea primi și binele și răul.

Sufletul lui Anastasie, datorită înţelepciunii sale înnăscute și datorită primelor învăţături primite de la maica sa, o creștină săracă, și de la tatăl său, om temător de Dumnezeu, a fost păzit de orice vătămare și a sorbit, cu înţeleaptă grijă, esenţa de viaţă făcătoare din tot cuvântul cel bun.

PERIOADA DE PREGĂTIRE

Pronia dumnezeiască, care a pregătit vasul ales pentru sălășluirea Sfântului Duh, i-a ușurat drumul lui Anastasie pentru a-și folosi mai bine timpul și darurile sale duhovnicești. Cuviosul Anastasie a căpătat slujba de pedagog la școala Metocului Sfântului Mormânt, unde a avut prilejul de a-și spori cunoștinţele căpătate în gimnaziu și de a preda el însuși elevilor din clasele mai mici. Nu împlinise nici 20 de ani.

Pentru a arăta cât era de îmbunătăţit și cât de mare îi era credinţa în Dumnezeu, va trebui să povestim o întâmplare pe care a trăit-o în anii aceia,

pe mare. Se îmbarcase din Constantinopol pe un velier care urma să-l ducă acasă, unde se întorcea ca să petreacă, împreună cu ai săi, Crăciunul și celelalte sărbători. Pe drum, așa cum povestește Părintele Abimelec, care i-a scris viaţa, s-a ridicat o furtună atât de mare, încât părea că nu mai era mult și corabia avea să se scufunde, cu călători cu tot. Văzând Anastasie o pânză sfâșiată de vânt și stând gata să cadă în apă, și-a scos repede cingătoarea și a legat-o cu ea, ţinând-o totodată cu mâinile, să nu-și dea drumul. S-a rugat la Dumnezeu cu pieptul plin de suspine: „Doamne, scapă-mă! Vreau să studiez și să fiu teolog, ca să-i fac să tacă pe cei ce hulesc numele Tău!”. Pe dată s-a întâmplat minunea. Corabia l-a dus cu bine până în portul său. Dacă Sfântul nu era prietenul lui Dumnezeu, atunci cum s-ar fi întâmplat o asemenea minune? „Și noi știm că Dumnezeu nu-i ascultă pe păcătoși; dar de este cineva cinstitor de Dumnezeu și face voia Lui, pe acesta îl ascultă” (Ioan 9, 31).

Încheindu-se formarea sa duhovnicească până la vârsta de 20 de ani, sfântul a părăsit Constantinopolul atât de încercat și a mers să locuiască în insula Hios, cea iubită de Dumnezeu, unde avea a se ocupa cu o îndeletnicire mult mai duhovnicească, pe potriva înălţimii sale, a studiilor și a chemării sale.

La început, a fost numit învăţător în satul Lithio. Duminicile și la sărbători propovăduia cuvântul dumnezeiesc în biserici și folosea prilejul pentru a-i învăţa pe creștini viaţa duhovnicească, mai întâi prin pilda pe care o dădea prin el însuși. A avut această slujire timp de 7 ani, în care a vieţuit ca un monah aspru, cu puţin, în nevoire, în rugăciune și privegheri, luând seama totdeauna la sine.

După cum cititm în biografia sa întocmită de părintele Abimelec, bunul Anastasie iubea într-atât rugăciunea și studiul încât, îndată ce-și termina la școală datoriile de dascăl, se grăbea spre căsuţa, unde locuia singur, și se dăruia cu totul rugăciunii și citaniei atât de folositoare sufletului, mâncând o singură dată pe zi. În vremea aceea, a scris multe predici pe care le-a rostit în biserică, dar care, din păcate, s-au pierdut la marele cutremur din Hios. „Încă de atunci darul său de a scrie era atât de bogat, încât compunea și în somn câteodată, în duh și în minte, stihuri, rugăciuni și cântări închinate lui Dumnezeu”. Atât de mare era dragostea din sufletul tânărului.

Când avea timp, urca la Mănăstirea Sfinţilor Părinţi, vestită pentru sfinţenia sa, pentru a căpăta îndrumare și sfaturi de la cuviosul Pahomie, cunoscut pentru darul deosebirii duhurilor, cel care a întemeiat o adevărată epocă în Hios. Șapte ani încheiaţi, călăuzit de un dascăl al monahismului aflat departe de orice rătăcire, l-au ajutat să se depășească pe sine și să caute tărâmuri mai apropiate de vocaţia sa. A părăsit slujirea de învăţător, foarte bună de altfel, și a intrat ca frate în mănăstirea, cunoscută și astăzi a Porfirogenetului, Nea Moni (Mănăstirea Nouă).

Hotărârea bunului Anastasie, ajuns acum la vârsta de 27 de ani, de a vieţui într-o obște de monahi, dacă e să judecăm după chemarea sa timpurie de a se face folositor aproapelui, era un pas necesar în planurile sale de viitor. Tânărul voia a se construi pe sine și, deopotrivă, a se pregăti să intre în ierarhia Bisericii, asumându-și o poziţie însemnată, ce i-ar fi îngăduit să-i înveţe „pe cei fără de lege căile Domnului”.

Toate acestea s-au făcut de bună seamă la îndemnul părintelui Pahomie, vestit pentru marea sa virtute. Dar, dincolo de acestea, sufletul fratelui Anastasie, aprins de iubire dumnezeiască, căuta tărâmuri unde să se afle în comuniune nedespărţită cu Dumnezeu. O mănăstire ortodoxă este locul cel mai potrivit unde sufletul se află în unire cu Ziditorul, aceasta pe lângă puterea ziditoare și înnoitoare pe care o are viaţa monahală asupra sufletului.

Vedem, de altfel, din drumul străbătut de acest tânăr atât de curat, că deja înaintase în urcușul său spre îndumnezeire și că treapta pe care se afla era aceea a statorniciei și a lipirii de împlinirea ţelurilor sale plăcute lui Dumnezeu. Știa de acum, limpede, că scopul urcușului său era sfinţenia. Curat și luminat de Duhul Sfânt cum era, vedea că, pentru a-i învăţa pe alţii, era neapărată nevoie să fie statornic în urmarea ţelului său.

Din cele spuse până acum, reiese că Anastasie nu era un tânăr religios și exaltat, cu suflet visător și atras de himere ca și un caz nefericit, sau vânător de „mituri sofiste”, ci, dimpotrivă, că era inspirat de lucrările lui Dumnezeu. Păstrând neatinsă și nepervertită firea sa „după chip” și inspirat de însăși curăţia dăruită de Dumnezeu a vieţuirii „după fire”, trăia și gândea în spaţiul realismului spiritual al Ortodoxiei. Tot ceea ce făcea sub ascultarea Părintelui Pahomie, trebuia să fie un stadiu necesar al „luptei după regulile

jocului”. A ales să fie călugăr chiar dacă, prin alcătuirea rară a sufletului său, ar fi putut trece peste perioada de încercare înainte de a fi primit în rândul monahilor, perioadă atât de necesară însă pentru cei ce se pregătesc să fie păstori și dascăli ai Bisericii. Și spun alcătuire rară, fiindcă în sufletul său se împleteau statornicia neclintită întru bine cu curăţia morală, stăpânirea minţii asupra patimilor nimicitoare cu cunoașterea duhovnicească sădită de Dumnezeu și înţelegerea deplină a lucrurilor, cu care era înzestrat prin fire, cu o întemeiată cunoaștere a lui Dumnezeu și cu frica de El. De altminteri, nici nu se putea altfel.

MONAHUL LAZĂR

La mănăstirea Nea Moni a rămas timp de 3 ani ca dochimos, vieţuind în nevoire și ascultare. Este fără îndoială faptul că având a îmbrăca veșmântul îngeresc, dorea a vedea mai înainte dacă va putea face faţă noilor sale obligaţii. De aceea, nu s-a călugărit mai înainte de împlinirea celor 3 ani de încercare, pe care i-au rânduit Sfinţii Părinţi ai Bisericii ca dogmă de călugărie.

În ziua de 7 noiembrie 1876, Anastasie a fost tuns monah cu numele de Lazăr și a intrat în obștea mănăstirii, unde slujea deja ca secretar. Suntem datori a da însemnătatea cuvenită timpului petrecut de acest sfânt monah în mănăstire, căci acolo s-a supus de bună voie la ascultare, ca să se lepede de voia sa, să sporească și să se întărească în smerenie. De altfel, numai acolo putea, eliberat de grijile sfâșietoare din lume, adunându-și toate puterile sufletului, să petreacă cu Domnul său iubit „faţă către faţă” și să se unească cu Dânsul prin nevoinţele, cântările neobosite, doxologiile și rugăciunile fierbinţi, mereu „mai curat și mai desăvârșit”.

Cu adevărat sufletul preacuviosului Lazăr, ce nu gustase vreodată din plăcerile aducătoare de moarte ale lumii, era cu totul nepătimitor. Dorinţele îi erau stinse, mânia și aprinderea de toate îi erau îndreptate de

dragoste, iar mintea îi era îmbogăţită de vederile duhovnicești, de smerenie și de blândeţe. Era dăruit cu de toate pentru a avea parte de unirea, mai presus de orice înţelegere, cu energiile nezidite ale lui Dumnezeu.

Căci, dacă sufletul nu este eliberat de tulburările patimilor, nu-și poate uni puterile într-o conlucrare armonioasă și, fără această unire, Harul dumnezeiesc nu lucrează, Sfântul Duh „se întristează” și lasă sufletul lipsit de binefaceri, adică fără lumină, fără bucurie și fără dragoste.

Cei 3 ani, în care preacuviosul monah Lazăr s-a ferecat de bunăvoie în obștea sfinţilor nevoitori, au fost de bună seamă cei mai rodnici. Cunoștea acum care era puterea duhului său, iar Harul dumnezeiesc îl întărea pe măsura luptelor sale și pe măsură ce-și sporea darurile date lui de Dumnezeu. Cu toate că sufletul său era atras spre nedespărţita desfătare de iubirea lui Hristos în mănăstire, acesta îi ardea în același timp și de dorul aprins tot de Dumnezeu de a fi de folos nemijlocit fraţilor săi întru Hristos prin propovăduirea Evangheliei.

Mai multe sunt căile sufletului spre „sfinţenia fără de care nimeni nu-L va putea vedea pe Domnul”. Aceste căi sunt diferite, cum cu neputinţă de imitat este personalitatea fiecăruia din noi, (personalitate) care pe unele le alege iar pe altele le lasă, fie de la sine, fie fiind noi luminaţi de Dumnezeu. De aceea, profetul David spunea: „mi-ai arătat căile vieţii”. Sufletul nobil al monahului Lazăr, luminat încă din anii prunciei, era îndreptat spre predania cuvântului lui Dumnezeu. Urmarea a fost că s-a format și s-a pregătit pas cu pas pentru acest ţel, consimţind și la „mucenicia conștiinţei”.

Pentru aceste motive a primit să fie hirotonit ierodiacon, cu dorinţa încă nemărturisită de a-și continua studiile. Lucrul acesta ar fi fost însă foarte primejdios și cu totul împotriva tradiţiei ortodoxe pentru un alt monah care n-ar fi ajuns la aceeași înălţime a virtuţii. Într-adevăr, fără conștiinţa putinţei - atât cât ţinea de dânsul - de a înfrunta și de a birui ispitele lumii, pentru sensibilitatea monahului Lazăr de 30 de ani ca vârstă, de acum era de neconceput orice gând de a-și duce mai departe studiile de teologie, chiar dacă acest gând pornea din iubire frăţească și din dorinţa de a sluji Biserica în lume, în mijlocul atâtor primejdii.

Dar primele semne ale sfinţeniei sale, arătate atât de devreme,

constituiau excepţia atât de rară, de vreme ce întreaga sa alcătuire, firea sa cea bună, creșterea, educaţia și învăţătura de care avusese parte, dimpreună cu Harul dumnezeiesc, îl arătau drept vasul ales al Sfântului Duh, drept mintea pregătită a primi lucrările înţelepciunii dumnezeiești și, prin urmare, drept cel capabil de a simţi și în afara mănăstirii aceeași pace duhovnicească și aceeași libertate.

Astfel, la 15 ianuarie 1877, preacuratul monah a primit harul primei trepte a preoţiei de la Mitropolitul de atunci al Hiosului, Grigorie, schimbându-și numele din Lazăr în Nectarie. Hirotonia a avut loc în Biserica Sfinţilor Martiri Mina, Victor și Vichentie. Nu avem informaţii despre slujirea sa nici ca monah, nici ca ierodiacon, dar presupunem, fără a fi în primejdie a greși, că vieţuirea i-a fost, și într-un caz, și în celălalt, deopotrivă cu cea a îngerilor. Ar fi de ajuns să citim scrisoarea pe care Sfântul Părinte a trimis-o monahiei Eusebia sau pe cea trimisă monahului Ioasaf, ca să ne dăm seama cum înţelegea și cum trăia monahismul. Ar ajunge să-i studiem învăţăturile despre clerici din „Pastorala” pe care a scris-o, pentru a vedea cât de înaltă era pentru dânsul preoţia.

Într-un alt capitol vom vorbi despre învăţătura sa despre Sfinţii Părinţi, învăţătură care, așa cum își va da seama cititorul, izvorăște din propria sa experienţă.

STUDIILE DE TEOLOGIE

Una din intenţiile prea sfinţitului ierodiacon Nectarie era să termine mai întâi liceul, fără de care nu putea deveni teolog și nu-I putea sluji lui Dumnezeu, așa cum făgăduise pe corabie, când Domnul a înfăptuit pentru dânsul acea minune rară. Mănăstirea sa nu-l putea întreţine la școală, dar și-a luat asupra lui, această sarcină, un locuitor bogat al Hiosului, Ioannis Horemis, care-i aprecia în chip deosebit marea virtute. Acest domn l-a ajutat să-și termine liceul, plătindu-i toate cheltuielile. Ierodiaconul Nectarie a luat,

așadar, binecuvântare de la părintele stareţ și a plecat la Atena, în anul 1877. Dup 3 ani s-a întors la mănăstire cu diploma de absolvent.

La mănăstirea Nea Moni a rămas atunci mai mult de un an, petrecând în nevoire și rugându-se neîncetat la Dumnezeu să-l ajute să studieze teologia, chiar dacă între timp devenise un teolog desăvârșit, atât în ce privește cunoștinţele de teologie, cât și latura esenţială a teologiei, trăirea ei în necurmata lucrare a virtuţilor înalte și în rugăciune adevărată, așa cum spune Sfântul Evragrie: „dacă ești teolog, te vei ruga cu adevărat; și dacă te vei ruga cu adevărat ești teolog”.

Deoarece bani nu avea, Domnul Care-l veghea și dorea a-i împlini cererile inimii sale, i-a arătat unde să caute sprijin: Patriarhia Alexandriei. A plecat așadar la Alexandria pe la sfârșitul lui septembrie 1882, din nou cu binecuvântarea părintelui stareţ Nichifor, care-i dăduse și o scrisoare către arhierei, în care-l recomanda cu aceste cuvinte: „... îl recomandăm ca pe un frate cucernic, virtuos, cu cele mai nobile purtări și obiceiuri și dăm mărturie pentru integritatea caracterului său...”.
I-a înfăţișat dorinţa sa bătrânului Patriarh Sofronie care, văzând frumuseţea caracterului ierodiaconului și apreciind bărbatul sfânt care venise la dânsul după recomandările foarte onorante pe care le avea și pe care o mănăstire nu le dă ușor unui monah dacă nu este „aur curat”, i-a primit cererea. Patriarhia Alexandriei s-a obligat să plătească studiile prea cuernicului Nectarie, cerându-i în schimb să slujească după absolvire la Patriarhia Alexandriei.

Ierodiaconul s-a întors la Atena și s-a înscris la Facultatea de Teologie, în anul 1882. A absolvit-o după 3 ani cu titlul de licenţiat în Teologie, întreţinându-se din bursa pe care o căpătase.

Dacă ar voi cineva să cerceteze cu ce anume au contribuit liceul și Universitatea la formarea sa duhovnicească, culturală și știinţifică - și este un lucru important acesta - putem spune că liceul l-a ajutat să-și cultive mintea și i-a dat posibilitatea să-și îmbogăţească foarte mult cunoștinţele și să dobândească o înţelepciune omenească mai înaltă. Pe de altă parte, Universitatea, unde ar fi trebuit să studieze teologia ca pe o știinţă, nu i-a oferit cunoștinţe teoretice vrednice de tradiţia Ortodoxă.

Este un lucru cunoscut că tradiţia noastră (greacă) ortodoxă a fost întreruptă pe toată perioada întunecată a turcocraţiei. La tânăra Facultate de Teologie din Atena predau pe atunci profesori care studiaseră la Universităţi protestante sau catolice din Europa și care fuseseră învăţaţi să gândească după una sau alta din tradiţiile eretice și să aplice metodele teologice ale scolasticii sau ale raţionalismului. Rezultatul a fost că toţi profesorii de atunci predau drept teologie un amalgam de teorii pe jumătate ortodoxe, tomiste sau luterane, conform cărora îl putem recunoaște pe Dumnezeu fie prin definiţii filozofice, fie prin categoriile aristotelice. Toate aceste teorii duc însă la o altă formă de ateism, anume la un agnosticism total.

În spaţiul nostru (grec), prin tradiţie ortodox, se putea vedea atunci o rivalitate lipsită de har a celor două teologii eretice, ce se întreceau pentru a dobândi întâietatea. Astfel, teologia mistică a Sfinţilor Părinţi, în toate aspectele ei, fie era ignorată, fie era surghiunită ca întunecată și neîntemeiată pe fapte mărturisitoare; aceasta, de vreme ce nu se întemeia pe principiile scolasticii sau pe silogismele filozofice care, cu atâta sârg, cultivau studii apologetice considerate ca o promovare a argumentelor logice pentru dovedirea existenţei lui Dumnezeu!

Cu alte cuvinte, teologia, pe vremea ierodiaconului Nectarie, fixase și limitase credinţa ortodoxă, pe care Domnul Însuși ne-a lăsat-o în învăţăturile Sale, la o funcţie rece a intelectului și la „cele 7 Taine” ale Bisericii. Urmarea a fost că monahismul a fost considerat unul din fenomenele istorice trecute, că viaţa mistică în Hristos a luat în mintea lor forma unui misticism întunecat, că lumina dumnezeiască și nezidită a fost identificată cu emanaţiile luminoase massaliene, că rugăciunea inimii trimise nouă de Dumnezeu au fost interpretate ca semne ale unei minţi suferinde.

Potrivit unei asemenea judecăţi, lesne se putea crede că atât învăţătura mistică a Sfinţilor Părinţi cât și viaţa lor plină de Duhul Sfânt ar fi fost eretice și purcese dintr-o pătimire a minţii. Din păcate, ecouri puternice și autentice ale acestei mentalităţi neortodoxe au răzbătut până la penultima generaţie de profesori universitari, căci le întâlnim în Patrologii și în multe studii teologice. Toate acestea sunt urmări ale despărţirii Teologiei în știinţă și trăire duhovnicească. În realitate, un teolog trebuie să îmbine în sine trăirea cu

contemplarea, cunoașterea cu experienţa sa personală, nu doar „învăţând, ci și pătimind cele dumnezeiești”.

Toate acestea trebuiau spuse pentru a da cititorului o imagine corectă a studiilor teologice din vremea luminatului ierodiacon și pentru a vedea dacă l-au influenţat cumva pe dascălul de mai târziu al Evangheliei, pe teologul și scriitorul și, mai târziu, pe directorul Seminarului Teologic Rizarios.

Ne vom opri aici cu judecăţile noastre, adăugând doar o singură observaţie: dacă preacuviosul nostru Părinte Nectarie n-ar fi trăit cu adevărat Ortodoxia, dacă viaţa nu i-ar fi fost o necontenită rugăciune petrecută în lacrimi duhovnicești, în adâncă smerenie și în iubire aprinsă pentru Dumnezeu și pentru aproapele, i-ar fi fost cu neputinţă să primească energiile Sfântului Duh, cu prisosinţă revărsate asupra sa. Să ne închipuim câtă putere a primit Cuviosul ca să înfrunte și să respingă influenţele care strică firea îndumnezeită a omului și pe care le-a simţit în cei 3 ani petrecuţi la Universitate, ani în care a fost pus la o mare încercare.

LA PATRIARHIA DIN ALEXANDRIA

Ierodiaconul Nectarie, radiind de zel, de Har și de o rară strălucire a minţii, după ce primise bogată hrană pentru suflet și pentru duh și după ce își îmbogăţise cultura, s-a dus să slujească Biserica Alexandriei, căreia îi datora întreţinerea sa la Universitate. A plecat din Atena la sfârșitul lui 1885 sau la începutul lui 1886.

Se pare că, îndată după sosire, bătrânul Patriarh l-a folosit ca predicator. Credem că așa a fost pentru că a publicat la scurt timp, poate la cererea credincioșilor din Alexandria, predicile însufleţitoare și întăritoare în credinţă, rostite atunci. Astfel, după „Cuvinte bisericești”, pe care le publicase în 1884 student fiind, a urmat acest opuscul, căruia i-a dat titlul „10 Cuvinte bisericești la Postul Mare”. Sunt omilii în care apar, în toată strălucirea lor,

duhul său curat, sufletul său sfinţit, toată simţirea sa ortodoxă, erudiţia și darul său de scriitor bisericesc. Sinceritatea tulburătoare, care răzbate din ele, purcede din deplina armonie care exista între viaţa și cuvintele sale. Urmând Apostolului Pavel, ca un bun lucrător al pământului, se împărtășea mai întâi dânsul din rodul Harului lui Dumnezeu și apoi îl dăruia fraţilor săi întru Hristos, cu iubire vie și în rugăciune.

Era deja un bărbat matur, ajuns la vârsta de 40 de ani, sporit în vârstă, în har și înţelepciune. La 23 martie 1886 a fost hirotonit presbiter de bătrânul Patriarh Sofronie, în Catedrala Sfântul Sava, iar în august a fost ridicat la treapta de arhimandrit. I s-a încredinţat, de asemenea, și slujirea de predicator și secretar al Patriarhiei. Mai târziu, a fost trimis la Cairo unde a fost numit consilier patriarhal.

S-au păstrat mărturii fără număr din timpul slujirii sale ca presbiter și păstor, mărturii ce dau măsura sfinţeniei sale, a râvnei ce-o arăta pentru zidirea poporului lui Dumnezeu și a iubirii sale pentru El și pentru aproapele.

Devenise un om în puterea vârstei, un bărbat sfânt ce dovedea că virtuţile, cu care-l înzestrase Dumnezeu, îi erau bine întemeiate în suflet. Mintea sa îndumnezeită era cu statornicie îndreptată spre cele sfinte. Trăirea dumnezeieștilor doruri și cucernicia sporeau la dânsul neîncetat, fiind mai presus de pământeștile desfătări. Ardea ca un serafim în timpul Sfintei Liturghii, pe care o slujea în biserica Sfântul Nicolae.

În tot timpul slujirii sale la Patriarhia din Alexandria, a udat cu izvoare dătătoare de viaţă sufletele însetate ale creștinilor ce alcătuiau comunitatea greacă din Egipt. Când acest preacurat preot al lui Dumnezeu mărturisea credincioșii, spovedania făcută la dânsul le întorcea sufletele de la păcat, le schimba, le făcea să cunoască și să trăiască adevărata metanie și le ajuta să renască. Poporul lui Dumnezeu, turma pe care o păstorea Sfântul Nectarie, îl dorea pe păstorul cel bun, fiindcă era un adevărat luceafăr care strecura lumină în sufletele întunecate de păcate și care le tămăduia rănile pricinuite de diavol, folosind drept leacuri Harul lui Dumnezeu.

Dragostea și grija sfântului pentru frumuseţea casei Domnului, însoţită de dăruirea credincioșilor, a împodobit cu fresce bizantine biserica

„Sfântul Nicolae”, pe atunci nepictată. Cheltuielile au fost suportate cu bucurie de fiii săi duhovnicești, fiind și acesta unul dintre exemplele pentru influenţa ce o avea Părintele asupra acelor suflete, părăsite mai înainte, dar și de ascultarea lor de către păstorul lor.

Cei 3 ani, în care a lucrat via lui Hristos, au fost de-ajuns ca să se facă iubit de credincioși dar și pizmuit de oamenii Bisericii, cei împreună cu el slujitori.

MITROPOLITUL DE PENTAPOLIS

Ca semn al recunoașterii meritelor, atât ca păstor cât și cleric, arhimadritul Nectarie a fost ridicat în treapta de Mitropolit de către Patriarhul Sofronie, la Mitropolia Pentapolisului. Prin urmare, la 15 ianuarie 1889, a fost hirotonit arhiereu titular în proaspăt împodobita biserică a Sfântului Nicolae, de către Patriarh, alături de care au slujit foștii arhiepiscopi Antonie de Corfu și Porfirie al Sinaiului.

Proaspăt hirotonitul arhiereu Nectarie, a rămas ca director al biroului patriarhal la Cairo, dar în realitate continua a fi presbiter, slujind însă ca arhiereu. Sfântul Nectarie unea într-însul severitatea neînduplecată cu iubirea cea mai duioasă; neprihănirea cu compătimirea plină de blândeţe, afișată atât în vorbe cât și în fapte; pentru dânsul, legea lui Dumnezeu era mai sfântă decât orice iar încălcarea ei i se părea o vină și un mare păcat, nelegiuire și spurcăciune la un loc. În același timp, păcătosul era neobosita sa grijă, fiindcă încerca a-l îndrepta arătându-i totdeauna iertare și milă. El însuși era sever și iubitor deopotrivă, sfânt și compătimitor. Părintele său era Dumnezeu, iar fraţii săi - toţi oamenii, mai ales cei credincioși. Era blând și apropiat tuturor, precum este firea uman-dumnezeiască. După Har primise neprihănirea și sfinţenia, iar prin firea sa curată avea blândeţea și apropierea de oameni.

Istoria ne-a arătat că sfinţii au fost întotdeauna oameni cu totul deosebiţi de cei în mijlocul cărora s-au născut. Sunt foarte puţini aceia care,

primind binefaceri de la dânșii, îi rabdă printre ei și îi iubesc. Cei mai mulţi, însă, nu-i înţeleg, nici îi îngăduie în preajma lor, urându-i, fiindcă prezenţa și cuvântul sfinţilor sunt mustrătoare. Din această pricină, sfinţii sunt pentru ceilalţi o povară și mereu ţinta privirii tuturor. De ce ei să meargă pe o cale deosebită de a lor, de ce căile lor să fie altele?

Poporul, simţindu-se mustrat, nu-i suferă pe sfinţi, urându-i. Conducătorii, și ei, fără deosebire, îi urăsc la rândul lor, fiindcă înstrăinează poporul, și de aceea îi vrăjmășește și pizmuiește pe sfinţi. Să ne amintim de profeţi, de cei drepţi ai unui neam, de Însuși Iisus Hristos Dumnezeu, de Apostoli, de sfinţii Bisericii. Sfinţenia este o mustrare zilnică, tăcută sau grăită, adresată celor ce nu sunt sfinţi, celor căzuţi sau aflaţi în orbire. Sfinţenia, cu cât este mai puţin suferită, cu atât este mai mustrătoare, fie prin tăcere, fie prin cuvânt.

Așadar, Mitropolitul de Pentapolis, care era sfânt în suflet, în purtări, în cuvânt, nu putea scăpa de legea răutăţii omenești. De aceea, chiar în Patriarhie s-au ridicat împotriva lui valurile pizmei. Astfel, a început a se pune în mișcare mecanismul întunecat al invidiei. Dat fiind că Sfântul era curat în toate și nimic nu i se putea reproșa, pizmuitorii au găsit arma clasică: defăimarea.

Dar „pentru cei ce-L iubesc pe Dumnezeu totdeauna răul conlucrează spre împlinirea binelui”, ponegrirea Părintelui s-a transformat în izvor de haruri pentru Biserica Greciei.

„FERICIŢI  VEŢI  FI  ȘI  ATUNCI  CÂND  VĂ  VOR

PRIGONI...”

Omul lui Dumnezeu, aprins de iubirea pentru El și de dorinţa de a fi folositor fraţilor săi întru Hristos, era absorbit cu totul de îndatoririle iubirii, ale păstoririi credincioșilor, ale slujirii cuvântului, dar și de cele ale scrisului, în vreme ce oamenii invidioși, îi lucrau defăimarea. Îl acuzau că ar fi

râvnit conducerea Patriarhului Sofronie și nu s-au ferit să se atingă de viaţa sa morală. Patriarhul, de acum bătrân și neputincios a mai cunoaște ce se ascundea în sufletul celor din anturajul său, a dat crezare celor auzite și, fără a le mai cerceta, a hotărât încetarea din funcţie a Mitropolitului de Pentapolis, la 3 mai 1890. I-a interzis să mai între în târgurile de lângă Cairo și în orașul vechi, dar i-a îngăduit să rămână la chilie ca să studieze, să scrie și să ia parte la masă în trapeza comună, împreună cu preoţii. I s-a îngăduit, de asemenea, să slujească acolo unde avea să fie chemat de credincioși.

Sfântul Nectarie nu era un om obișnuit. Era prin fire o minte stăpână peste patimi. Prin virtutea și înţelepciunea de timpuriu dobândite, prin viaţa sa îndumnezeită și prin Harul primit cu prisosinţă ca vas ales ce era, dobândise deja statornicia întru bine, încât la cei 40 de ani împliniţi, aceasta îi devenise a doua natură. Exprimat în termeni teologici, se întorsese la starea cea după fire: „cel ce a gustat din cele făgăduite, le respinge pe cele prezente, fiindcă în ele s-a golit de toată dorinţa”, spun Sfinţii Părinţi. Golirea de dorinţă a Sfântului Nectarie în cele dumnezeiești reiese din scrierile sale din acea vreme, credinţa și împărtășirea de viaţa din ceruri, acolo unde locuia încă din copilărie.

Sfântul Nectarie era învăţat cu războiul celui rău și cunoștea legea după care „trebuie să fii ispitit pe măsura înălţimii virtuţilor tale”. Prin urmare, de vreme ce cunoașterea sa duhovnicească îi permitea să-și explice nedreptăţile pe care le îndura, nelipsindu-i nici tăria sufletească de a răbda mâhnirile ce urmau să vină și care aveau drept scop o și mai mare îmbunătăţire, a înfruntat și răbdat ispita cu o nepătimire demnă de cea a Sfinţilor Părinţi. Așa cum s-a observat și din alte întâmplări asemănătoare de care a avut parte Sfântul Nectarie, acesta a rămas netulburat și împăcat în sufletul său, tot numai iubire, rugându-se pentru cei ce-l vătămau și prigoneau, așa cum cere porunca dumnezeiască.

Marea sa virtute de a răbda cu bucurie ispitele, nu l-a părăsit nici la bătrâneţe, dacă judecăm după mulţimea ispitelor. A rămas în chilia sa, studiind și scriind, în pacea sufletului, cu o iubire nemicșorată pentru inamicii săi. Desigur, depunerea Părintelui din funcţiile sale a nedumerit și întristat credincioșii, care-și pierduseră păstorul. Se mai iveau prilejuri de a se întâlni

atunci când săvârșea Sfintele Taine. Atunci, fiii săi duhovnicești aveau mult folos, împărtășindu-se din dumnezeiasca sa blândeţe și pace.

Așa a petrecut un an, îndurând toate umilinţele și așteptând să se arate voia Domnului. Prigonitorii Sfântului, nemulţumiţi cu actuala pedeapsă, au căutat să-l îndepărteze de tot, printr-o notă de la însuși Patriarhul Sofronie care îi cerea Părintelui Nectarie să părăsească Egiptul. Motivul eliberării de îndatoririle avute la Biserica Alexandriei, trecut in cartea canonică ce i-a fost dată la 11 iulie 1890, a fost clima ţării. Adevărul este că cei de la Patriarhie nu se putuseră obișnui cu „clima” duhovnicească a sfântului.

Locuitorii din Cairo - despre care Cuviosul Părinte ar fi putut spune ca Sfântul Grigorie Teologul: „O, Treime Sfântă, scapă poporul meu, căci e al meu, chiar dacă altfel ni s-a rânduit” - s-au întristat la vestea plecării Părintelui. În ziua de 29 iulie 1890, chiar înainte de plecare, enoriașii i-au trimis Părintelui lor, Nectarie, o scrisoare cu peste 900 de semnături, în care își mărturiseau dragostea lor pentru bunul păstor.

PREDICATOR ÎN GRECIA

Plecând din Alexandria, Sfântul Nectarie nu a luat cu el amintirile amare și întristarea de a fi fost alungat ci, unit în iubire cu Dumnezeu, rugându-se neîncetat cu aprindere, smerit și iubitor de aproapele, nu s-a lăsat pradă gândurilor născute în cei slabi de răutate și răzbunare, ci era liniștit și împăcat cu sine însuși și cu ceilalţi, cu cuget bun și inimă curată, lăsat cu totul în voia Domnului.

Orașul Atena, dacă e să dăm crezare ziarelor de la 1890, era mai rău decât un cătun (cătunul este mai mic ca satul). Poporul nu era prea educat, nici prea cultivat, iar Biserica nu ocupa un loc important în viaţa sa. Cărţi duhovnicești erau puţine, predicile și omiliile asemenea. Episcopii își împlineau numai datoriile de rând iar predicatorii erau o specie rară și de lux. Pe atunci, se considera că era de ajuns unul singur pentru o întreagă eparhie.

Pe acea vreme, în toată Grecia, domneau muţenia, întunericul, ignoranţa, ce înfloreau laolaltă cu superstiţiile. În această stare vrednică de plâns a aflat Cuviosul Părinte Atena. Din puţinele informaţii disponibile, aflăm că Biserica Greciei a avut nevoie de un an ca să-l numească predicator în Evia. La 15 februarie 1891, Părintele Nectarie a început a sluji ca predicator, aflându-se totodată în situaţia neobișnuită a unui ierarh căruia i se dă această slujire (adică, el fiind ierarh, l-au instituit ca predicator). Era însă planul lui Dumnezeu Care voia ca robul Său să treacă prin toate treptele smereniei, pentru a fi celorlalţi pildă vrednică de urmat.

Dar, de parcă nu erau de ajuns umilinţele pe care le îndurase la Atena, batjocorit un an întreg de autorităţile bisericești și politice, acceptând să slujească oriunde era trimis, ca să se poată întreţine, căci se afla în mare sărăcie și lipsă, alte ispite îl așteptau, „de parcă soarta sa ar fi fost să lupte întreaga viaţă”, așa cum s-a scris despre un alt luptător al lui Hristos, Sfântul Grigorie Palama.

Se pare că vrăjmașii Sfântului, deși reușiseră să-l alunge departe de Alexandria, tot se mai temeau că s-ar putea întoarce și de aceea încercau, ca prin oamenii din Atena, să-l distrugă, vorbindu-l de rău în toată regiunea. În prima duminică de slujire, când a ieșit din altar, la Sfânta Liturghie, să vorbească mulţimii, aceștia au început să iasă afară. Cu toate acestea, Arhiereul cel blând a vorbit fără tulburare, limpede, cu iubire, în timp ce în biserică se auzeau șușoteli și ironii. În duminica următoare, s-a întâmplat la fel, dar de această dată a înţeles cărui fapt se datorează aceasta.

Cu toate acestea, smeritul și blândul cu inima Părinte a lăsat să se prefacă în rugăciune tristeţea pricinuită de vrăjmași și de poporul stârnit, care ţineau să-i arate că nu-l doresc. Firea iubirii este însă aceasta: să nu se schimbe în dușmănie ci, dimpotrivă, să se roage cu și mai multă râvnă pentru toţi cei rătăciţi de satana. Sfinţii, fiindcă sunt înainte-văzători și primesc darul deosebirii duhurilor, deosebesc firea obișnuită a oamenilor de cele ce-i sunt străine, adică de rău. Sfinţii urăsc răul dar și mai mult îi iubesc pe cei vătămaţi de rău, care nu au altă cauză decât pe diavol.

Dumnezeu, Care nu-l lasă pe om să fie ispitit mai mult decât poate îndura, a întors lucrurile în așa fel încât poporul să afle despre campania

de defăimare ce se ducea împotriva credinciosului Său fiu. Într-o săptămână, aflând despre tot ce îndurase smeritul Părinte predicator, tot poporul s-a întors de la ură la iubire, compătimindu-l pentru nedreptăţile și calomniile de care avusese parte.
Într-adevăr, în cea de-a treia duminică de la sosirea Părintelui în Halkida, Catedrala devenise neîncăpătoare pentru tot poporul binecredincios care venise cu inima deschisă, nu numai să-l asculte pe strălucitul predicator, ci și ca să repare greșeala în care-l târâseră. Sfântul Nectarie, ca întotdeauna, adâncit în sine, părând a cugeta la cele ce avea să spună, cu chipul senin, după psalmul de împărtășanie a ieșit din sfântul altar și, în mijlocul unei tăceri impunătoare, a început să vorbească despre smerenie și mândrie. La sfârșitul predicii, poporul lui Dumnezeu a izbucnit în aplauze și aclamaţii. În felul acesta îi dovedea Părintelui că înţelesese că era un om curat și cuvios, trimis de Dumnezeu. Poporul poate fi purtat în rătăcire o vreme, dar descoperă, până la urmă, adevărul.

Preasfinţitul Nectarie, așa cum nepăsător rămăsese când oamenii voiseră să-l rănească, și acum tot netulburat a rămas, neauzind parcă aclamaţiile credincioșilor. Era obișnuit să se roage pentru hulitorii și prigonitorii săi, dar și să-și alunge din suflet laudele ce i se aduceau și să le trimită lui Dumnezeu, singurul Căruia I Se cuvin, spunând: „Nu nouă, Doamne, nu nouă, ci numelui Tău dă slavă...”.

Ziarul „Evripos”, din Halkida, anunţa dinainte toare predicile și Sfintele Liturghii care urmau să fie ţinute de Sfântul Nectarie în diferite locașuri. Scria, de pildă: „Acest om atât de cult al Bisericii, pe care de multe ori l-am auzit predicând fie în bisericile, fie în școlile noastre, și-a atras respectul și preţuirea cetăţenilor care vin în număr atât de mare ca să asculte și să înveţe multe de la dânsul, lăudând foarte mult atât forţa argumentelor, cât și elocinţa (talentul) înnăscută a cuviosului propovăiduitor”.

Senzaţia pe care o produseseră prezenţa și cuvântul său dumnezeiesc era atât de mare, încât credincioșii îi cereau să predice cât mai des cu putinţă. Se născuse și o rivalitate între orașe, care se întreceau să-l păstreze pentru mai mult timp. Ziarul „Evripos”, dând glas simţămintelor credincioșilor, nota: „Din cele ce scriu ziarele din Kimi, plecarea Prea

Sfinţitului Mitropolit de Pentapolis, Părintele predicator al Eviei, a lăsat o negrăită tristeţe și amintiri de neșters. Absenţa sa din amvon, în aceste zile sfinte, a produs o mare tulburare. Într-adevăr, în absenţa sa, locuitorii din Kimi simt o nesousă tristeţe, întrucât în răstimpul scurtei sale șederi în orașul lor, Prea Sfinţitul s-a purtat ca un adevărat părinte duhovnicesc. Cuvintele sale, atât de folositoare sufletului, limpezi, simple, pe înţelesul tuturor, îndreptate în cea mai mare măsură spre latura practică a vieţii și vădind foarte multe cunoștinţe, i-au mișcat pe toţi până în adâncul inimii și a adus poporul binecredincios la simţirea adevărată. Cum s-ar fi putut ca această învăţătură să fi dat alte roade, de vreme ce Părintele pe sine se dă pildă, arătând grijă, iubire părintească și purtare cu adevărat creștinească, aceeași faţă de toţi?”

Bucuria creștinilor din Evia, îmbunătăţiţi de pe urma prezenţei în mijlocul lor a acestui luminător al Bisericii, a fost umbrită, pentru o vreme, de știrea mutării Părintelui în Laconia. În cel mai scurt timp, 509 cetăţeni ai Halkidei, aflând vestea, n-au pierdut vremea, ci au înaintat o cerere către Ministerul Cultelor, în care rugau autorităţile să revoce mutarea Părintelui, spre a nu fi năpăstuiţi credincioșii Eviei. Printre altele, în cerere scriseseră: „Vestea neașteptată a lovit și a tulburat comunitatea noastră, care are o nespusă preţuire pentru preacuviosul Părinte, care, cu atâta elocinţă (talent) și convingere, propovăduiește cuvântul Domnului după legea Sa, fermecându-i pe toţi credincioșii și întărindu-i în credinţa Sfinţilor Părinţi”.

După ce și-au expus mai departe argumentele prin care încercau să convingă ministerul, semnatarii petiţiei adaugă următoarele: „Întăriţi în această convingere și din sentimentul că, pentru îmbunătăţirea morală a comunităţii noastre, devine necesar ca astfel de Părinţi predicatori, cum este Înalt Prea Sfinţitul de Pentapolis, să propovăduiască cuvântul Domnului, îndrăznim ca cetăţeni și creștini preocupaţi de formarea noastră socială, din care izvorăsc toate celelalte foloase, și morale și politice, să rugăm fierbinte Ministerul dumneavoastră să revoce hotărârea de transferare a Părintelui Nectarie, emisă chiar în mijlocul Postului Mare, când înţeleptul Părinte predicator nu încetează, prin dumnezeiasca sa propovăduire, să dea hrană duhovnicească și să mângâie poporul și, totodată, să aducă la căinţă toate clasele societăţii, dat fiind că propovăduirea dânsului este diferită de omiliile

călugărești stereotipe și, de multe ori, lipsite de sens...”.

„IATĂ, A IEȘIT SEMĂNĂTORUL...”

Ca urmare a acestei cereri, ministerul a fost nevoit să renunţe la mutarea cuviosului Părinte, fapt ce a fost sărbătorit cum se cuvine de tot poporul. Prea Sfinţitul insufla tuturor zelul slujirii lui Dumnezeu și semăna, dimpreună cu binecuvântări, cuvântul adevărului în orașe, comune și sate, în insulele Skiathos, Skopelos și Skiros, trezind la pocăinţă conștiinţe amorţite de zeci de ani de părăsire, și cultivând ţarinile înţelenite ale sufletelor nefericiţilor creștini.

Pe lângă cuvântul rostit în biserică, Sfântul se slujea și de cuvântul scris cu care voia să lumineze neîncetat și temeinic drumul credincioșilor spre Dumnezeu. De aceea, a scris cartea „Despre revelarea lui Dumnezeu în lume”. Ignoranţa și ateismul erau atât de răspândite în epoca Părintelui, încât a fost nevoit să folosească metodele Apologeţilor ca să combată teoriile materialiste ce făceau ravagii în Grecia. Erau teorii răspândite de oameni de știinţă „luminaţi”, care se întorseseră din Apus. Sfântul a închinat cartea locuitorilor Halkidei și a dăruit-o pretutindeni în regiune.

Era un duhovnic neobosit și se străduia din răsputeri să-i întoarcă pe oameni pe calea mântuirii. Deja intrase în conștiinţa credincioșilor Halkidei, care, într-un raport din 1893, cereau ca iubitul lor propovăduitor să le fie și păstor, de vreme ce tronul Arhiepiscopului Halkidei rămăsese văduvit de peste un an. Însă, pizma cuibărită în inimile unora a zădărnicit dorinţa fiilor săi duhovnicești. Dar acestea s-au întâmplat pentru a se arăta iarăși frumuseţea sufletului Sfântului Părinte și adânca sa smerenie.

După ce, timp de 2 ani și jumătate, a slujit cuvântul lui Dumnezeu în Evia, era acum rândul altor creștini să primească binefacerile sale, ca duhovnic, și ale cuvântului său care îi aducea pe credincioși la trezvie. Astfel, pe la sfârșitul lui august 1893, a fost mutat în Fthiotida și Fokida. În Evia au

primit vestea cu durere nemărginită, dar s-au supus de această dată voii Domnului. Un ziar al vremii publica un articol de rămas bun, cu multe elogii la adresa Părintelui: „Prin elocinţa (talentul) și cuvântul său convingător, a încântat de multe ori auzul credincioșilor și și-a atras respectul lor. Bărbat erudit și cunoscând toate câte e dator a le cunoaște cineva pentru a cuvânta de la amvon, Înalt Prea Sfinţitul nu seamănă cu retorii obișnuiţi ai Bisericii, a căror predică se reduce la câteva banalităţi și la o gesticulaţie insuportabilă. În fiecare cuvânt al Părintelui descoperim un subiect nou, care e tratat cu cea mai mare înţelepciune și elocinţă, Părintele abţinându-se, cu demnitate, de la orice mișcare sau expresie a chipului”.

Predicator în Fthiotida n-a rămas mai mult de șase luni. Faima de bărbat sfânt și de teolog strălucit și erudit se răspândise în toate cercurile bisericești și politice și, ca urmare, a fost întrebat dacă ar voi să preia conducerea cunoscutului Seminar Teologic Rizarios. Propovăduirea lui rănea inimi, făcea suflete să ardă și le învia, fiindcă se ivea din adâncuri, ca un amestec de Har și fire omenească, de înţelepciune și trăire, de iubire și suferinţă. Toate aceste lucrări se vădeau pe chipul său liniștit și senin, când vorbea sau când rămânea tăcut, în felul său de a fi, în gesturile sale măsurate, în glasul său plin de blândeţe, în privirea sa curată și în viaţa sa de sfinţenie.

În perioada de slujire în Fthiotida, Dumnezeu, prin purtarea Sa de grijă, i-a dăruit Părintelui un fiu duhovnicesc, Kostis Sakkopulos, ce va deveni împlinitorul credincios al voii sale până la sfârșitul vieţii sale, și care îi va sluji mănăstirea. După ce a terminat Seminarul Teologic, ajutat de Părinte, acesta i-a rămas slujitor credincios și a fost omul său de încredere. Pentru noi el este un izvor preţios de informaţii despre viaţa și lucrarea Sfântului.

În familia lui Sakkopulos, familie ce ducea o adevărată viaţă creștinească, Părintele îi aflase pe cei mai dragi oameni în Lamia, de unde mergea să predice în tot ţinutul. Se pomenește deseori o predică pe care Părintele a ţinut-o în Galaxidi, un sat de pescari greu lovit de soartă. Se dusese să mângâie sufletele mamelor, surorilor, soţiilor și copiilor loviţi de pierderea celor dragi, pieriţi în lupta cu marea.

În cuvântul de îmbărbătare, rostit atunci, se vede suportul dogmatic al negrăitei sale iubiri pentru Preasfânta Născătoare de Dumnezeu. A

vorbit cu căldură despre ajutorul Maicii lui Dumnezeu, Cea care „este Cea mai mare mijlocitoare a noastră, care primește rugăciunile tuturor, neîmplinirile și așteptările tuturor, pentru a I le duce, cu îndrăznire de Maică, Fiului Său Iisus Hristos, Domnului biruitor pe cruce”. Le-a vorbit apoi despre marea virtute, aceea a îndurării, a Maicii Domnului, pe Care a numit-O „luptătoare preamărită a îndurării”.

I-a mângâiat pe credincioșii din Galaxidi și prin rugăciunile sale către Îngerul lui Dumnezeu, pe care l-a implorat să nu-i părăsească. Trei zile a rămas acolo, dându-le curaj sătenilor, aproape părăsiţi de păstorii Bisericii, și întărindu-le credinţa.

Întors în Lamia, ostenit și răpus de guturai, Sfântul Nectarie a căzut la pat unde, timp de 20 de zile, s-a zbătut între viaţă și moarte. Părintele i-a povestit mai târziu lui Sakkopulos și familiei sale că într-o noapte Preacurata Născătoare de Dumnezeu i-a apărut în vis, având de-a dreapta și de-a stânga doi ierarhi, ce păreau a fi unul Sfântul Vasile cel Mare și celălalt Sfântul Grigorie Palama. Preacurata Stăpână, înconjurată de o lumină negrăită, i-a descoperit că l-ar fi luat lângă dânșii, în „adunare”, dar că Domnul voise să mai rămână o vreme, de dragul credincioșilor și fiindcă mai avea de străbătut din „cărarea strâmtă și îngustă” a celor de pe pământ.

După ce și-a revenit în puteri, Cuviosul Părinte Nectarie a pornit iarăși să predice în orașele Eviei: Amfissa, Domokos și Atlanti. Totuși, boala care îl ţinuse la pat 20 de zile îi șubrezise sănătatea. Îl supărau deseori ameţeli și friguri, dar fiindcă știa că drumul sfinţilor nu era ușor, ci cel presărat cu dureri, răbda totul cu bucurie. În toate cuvintele sale îi învăţa pe credincioși un lucru pe care-l descoperise el însuși: „Îţi este de ajuns harul Meu, căci puterea Mea se desăvârșește în slăbiciune”. (2 Corinteni 12, 9)

În paranteză, ar trebui să notăm că, în tot acest timp, Părintele primea mereu vești din Alexandria. Aflase că Prea Fericitul Sofronie, mult înaintat în vârstă, ajunsese neputincios și nu se mai îngrijea de Tronul Patriarhal și că alexandrinii creștini voiau ca Mitropolitul de Pentapolis să-i urmeze în scaun. Era o ispită pentru sufletul său, dar a așteptat netulburat, ca întotdeauna, ca Dumnezeu să-i arate care era voia Lui și dânsul să facă, astfel, ascultare.

La începutul lui martie 1894, Preasfinţitului Nectarie i-a sosit numirea de director general al Seminarului Rizarios. Se pare că a primit cu recunoștinţă această slujire, dată de Domnul. Cei din Lamia și din comunele apropiate au primit cu tulburare vestea mutării luminatului ierarh. I-au arătat recunoștinţa și marea lor dragoste, petrecându-l cu mare cinste în portul Stilida, de unde Părintele s-a îmbarcat pentru Pireu.

DIRECTORUL SEMINARULUI TEOLOGIC RIZARIOS

După ce funcţionarii guvernamentali au strâns date despre Preasfinţitul de Pentapolis, Minsiterul Cultelor l-a numit, prin decizia emisă la data de 1 martie 1894, director al Seminarului Teologic Rizarios.

În primăvara lui 1894, strălucitul ierarh Nectarie sosea la Atena, pe atunci stăpânită de bavarezi și capitală subdezvoltată a unui regat străin, ce urmărea să facă din mica Grecie o provincie occidentală ce ar fi trebuit să se lepede de ortodoxie. Atena acelei vremi era un oraș plin de oacheși pe care-i lăsaseră Greciei cei 400 de ani de stăpânire turcească. Deși era un mare centru teologic, era dominat de influenţa spiritului raţionalist al lui Teoclit Farmakidis.

Seminarul Rizarios era o școală mare și cunoscută, cu mai multe clădiri impunătoare, construite în stil neoclasic. Întemeietorii ei, fraţii Gheorghios și Manthos Rizarios, doriseră ca școala lor să contribuie la ridicarea clerului și la îmbunătăţirea stării sale, la înălţimea Adevărului Evangheliei și a știinţei învăţământului. Era, în fapt, un seminar teologic ce nu pregătea numai preoţi. Era subordonat Ministerului Cultelor și Învăţământului și administrat de un consiliu din 10 membri.

Sfântul Nectarie a găsit școala într-o stare jalnică. Atât purtarea elevilor lăsa de dorit, cât și orientarea profesorilor și a consilierilor care se învârteau într-un cerc de semidocţi sau adoratori ai Occidentului. Să nu uităm ce mare trecere avea pe atunci în mica Grecie „neluminată” iluminismul

european, care nu era altceva decât o formă de anticreștinism nedisimulat.

În această atmosferă a fost primit noul director al Seminarului. Era o atmosferă ce trebuia curăţată pentru că, atâta timp cât ar mai fi durat, ar fi cultivat suspiciuni, calomnii, uneltiri, șușoteli, neascultare din partea elevilor, împotrivire din cea a profesorilor și opoziţie și observaţii din partea consilierilor.

Sfântul Nectarie a adus cu sine un spirit nou, ce le era profund străin profesorilor și consilierilor și pe care, la început, l-au socotit o provocare. Era spiritul dreptei credinţe, al cucerniciei și al virtuţii. Sistemul educativ al Părintelui se întemeia pe credinţa în Hristos și pe viaţa trăită în Hristos, în sânul Ortodoxiei. Cunoștea faptul că educaţia, cartea, cultivarea zestrei intelectuale a fiecăruia, fără întemeiere în virtuţile creștine, nu erau decât viclenie și bun suport al păcatelor civilizate.

Cuviosul ierarh n-ar fi primit niciodată să conducă o instituţie de învăţământ dacă n-ar fi aplicat legea lui Dumnezeu. Cunoscând bine firea și sufletul oamenilor, cunoscându-le posibilităţile și slăbiciunile, patimile și căderile, a voit să așeze pe temelii solide zidirea aceea pe care i-o încredinţase Dumnezeu. Suferea văzând că Biserica nu era reprezentată cum se cuvine și-și dădea seama că numai prin virtute și educaţie teologică se puteau ridica slujitori ai Bisericii, capabili la rândul lor să zidească suflete.

Dumnezeiescul Părinte nu era un profesor în înţelesul consacrat al termenului, dar era un înţelept pedagog întru Hristos, un iniţiat în viaţa duhovnicească, un suflet în care lucra Sfântul Duh, prin energiile Sale nezidite, plin de roadele Duhului, trăind cu adevărat în Hristos, cunoscător al scrierilor despre viaţa mistică a Sfinţilor Părinţi, așa cum ne dăm seama din cărţile și din cântările de laudă pe care le-a compus. Cunoștea, așadar, că ţelul vieţii este îndumnezeirea omului, de vreme ce acesta a fost scopul Iconomiei dumnezeiești a Întrupării lui Hristos și întemeierea Bisericii. Omul se rătăcește dacă nu ţintește întotdeauna spre îndumnezeire. Cel ce trăiește necontenit această taină, este dator a-i îndrepta spre ea și pe fraţii săi și a nu conteni a le reaminti dacă vor uita.

Școala l-a întâmpinat pe noul director cu tipicul și cinstea cuvenite. Se pare că multora le-a produs o impresie copleșitoare, că s-a impus

prin cuvântul său plin de duh, prin înţelepciunea sa strălucitoare, prin cucernicia și înfăţișarea sa venerabilă și prin sfinţenia care îndemna la ascultare și care parcă lumina totul în jurul său.
Cuviosul Nectarie socotea că în acest nou post va putea fructifica toată știinţa teologică pe care o dobândise și că va împărtăși și celorlalţi bogăţia roadelor Sfântului Duh, Ce locuia în inima sa. Până acum, prin locurile pe unde umblase împărţind binele, le arătase credincioșilor o parte din harurile sale. Totuși, nici când propovăduia sau catehiza ca preot predicator, nici în celelalte lucrări ale sale duhovnicești nu avusese posibilitatea pe care i-o oferea acum Seminarul. Aici își putea desfășura cunoștinţele atât de bogate, putea împărtăși celorlalţi din înţelepciunea sa, îi putea face părtași la lumea sa teologică și spirituală și își putea folosi rarele sale calităţi de iconom și păstor. Toate acestea la un nivel superior și într-un mod mult mai sistematic.

Slujirea sa la Seminarul Rizarios, timp de 14 ani, a dat roade bogate și a format mulţi învăţaţi, clerici și laici, care s-au distins de-a lungul vremii ca mari teologi și oameni de înaltă ţinută morală. Mai înainte de toate însă, s-a făcut cunoscut ca pildă vrednică de urmat, ca dascăl și duhovnic, ca ziditor de suflete și ca Sfânt.

Scrierile din acea vreme ale Sfântului Nectarie sunt multe, încât citindu-le putem cunoaște spre ce anume ţintea sufletul său atunci. În ele îi putem distinge, ca în niște simboluri, numai în parte sfinţenia, arătată prin feluritele sale virtuţi, ca de pildă iubirea, pacea, blândeţea, bunătatea, răbdarea, nobleţea, credinţa, înfrânarea, rugăciunea, smerenia și lacrimile nesecate.

Cuviosul era mai mult un părinte afectuos decât un dascăl sever. Era un pedagog întru Hristos iar nu un profesor rece. Era una cu elevii săi în lupta lor și păstra o distanţă înţeleaptă ca ierarh. Le lăsa impresia că este prietenul lor mai mare, dar nu înceta a fi călăuzitorul lor răzpunzător pentru felul în care îi îndruma. Pentru toate acestea, dumnezeiescul dascăl câștigase nu numai respectul acestor oameni tineri, ci și dragostea lor și inima lor întreagă. O adeveresc spusele lor și recunoștinţa cu care-l pomenesc mai târziu pe îndrumătorul lor, mărturisindu-și credinţa în marea lui sfinţenie.

Aflându-se  iarăși  în  „via  lui  Hristos”,  Sfântul  Nectarie  și-a

început activitatea. Era din nou chemat să cioplească suflete, să reînnoiască caractere, era din nou meșterul căruia îi era dat a modela statuia unui om, salvând în el chipul lui Dumnezeu și păstrând întru acesta asemănarea cu El.

METARMOFOZA SEMINARULUI

Sfântul Nectarie nu se mulţumea să fie numai director sau profesor, ci dorinţa lui neadormită era să formeze lucrători ai Evangheliei și preoţi înţelepţi și sfinţiţi. Pentru împlinirea ei se ostenea să scrie zi și noapte. Cu rugăciunea necurmată coborâtă în inimă, cu iubirea aprinsă de Dumnezeu și de aproapele, Sfântul Nectarie nu-și putea afla liniștea în hotarele îndatoririlor de profesor. De altfel, s-a făcut cunoscut și pentru lucrarea sa în afara Seminarului. Un om sfânt nu-și îngăduie nici un răgaz de odihnă. Timpul său îl umpleau când rugăciunea, când studiul, când predarea, când răbdarea ispitelor ce veneau fie de la ceilalţi profesori care nu-i înţelegeau viaţa trăită în duh, străină lor, fie de la elevii nedisciplinaţi, fie de la consilierii care numai consilieri nu erau, eretici și temători pentru postul lor.
Cu toate acestea, timpul lucra pentru robul lui Dumnezeu și, încet dar sigur, se impunea în conștiinţa tuturor datorită păcii sale lăuntrice proverbiale, pe care nimeni și nimic n-o putea tulbura, datorită iubirii sale vii, adâncii sale smerenii și datorită faptului că se pedepsea pe sine pentru indisciplina semniariștilor, pentru a-i smeri. Într-un singur an s-a impus definitiv în conștiinţa tuturor, deși n-au lipsit ispitele, necesare și ele.

Treptat, viaţa în Seminar a trecut sub controlul Părintelui director, care nu avea izbucniri de mânie, nu ameninţa și nu pedepsea pe cineva, nu lua măsuri administrative fără folos, se slujea doar de blânda sa prezenţă, de adânca sa pace lăuntrică, de spiritul său împăciuitor și de înfăţișarea sa plină de sfinţenie.

Cu toate că îndatoririle sale umpleau agenda, Ministerul Îmvăţământului i-a mai adăugat una și anume responsabil cu învăţământul

filozofic pregătitor și pedagogic în școlile și în așezămintele de învăţământ mediu. A făcut ascultare și a primit și această slujire, căci Harul cel bogat l-a întărit să poată purta și aceată grea povară.

Cuvintele sale, din care curgea miere, au îmblânzit inimi răzvrătite, cărora le-a dăruit pacea sa. Pe cei liniștiţi îi ridica la poziţii mai înalte. Iubitorilor de Dumnezeu le insulfa o iubire și mai mare pentru El și pentru aproapele. Era totul în toate. Era un duhovnic adevărat ce se ruga pentru toţi, plângând cu cei ce plângeau și bucurându-se cu cei ce se bucurau. Pe elevii nedisciplinaţi nu-i pedepsea ci, pentru vina lor, se pedepsea pe sine, dându-și canon de ispășire 2 sau 3 zile. Astfel, ca să nu-l mai supere pe directorul lor și ca urmare acesta să nu se mai pedepsească pentru ei, elevii aveau grijă să se îndrepte.

Seminarul Rizarios se transformase într-un așezământ de binefacere și într-o adevărată scăldătoare a Siloamului. Aici, oricine avea nevoie primea degrabă ajutor de orice fel și tămăduire sufletului. Lumea aflase în persoana sfinţitului Părinte, un suflet preamilostiv. Toţi cei aflaţi în nevoi alergau la dânsul, singuri sau în grupuri. Părintele, atât de îndurător cu fiecare, izbutea să-i ajute după nevoia fiecăruia, fie lipsindu-se pe dânsul, fie mijlocind, făcând chete și rugându-se. De aceea, dormea și se odihnea foarte puţin. Doar vara petrecea puţin timp numai cu sine însuși, îngrijind flori și pomișori, rugându-se, scriind sau citind. Nici atunci nu lipseau săracii sau cei ce aveau nevoie de sfatul și sprijinul său, cei ce voiau să se mărturisească sau căutau întărire pentru sufletul lor deznădăjduit.

Sunt foarte mulţi aceia care i-au cerut Părintelui Nectarie ajutor, dar se cunosc cazuri când și sate întregi l-au rugat să mijlocească pe lângă prietenii săi cu stare. Problemele și necazurile pe care le putea rezolva (așa este scris în carte, deși în context se poate înţelege de altfel și varianta „pe care NU le putea”), le încredinţa milei celei mari a lui Dumnezeu, Care-l asculta pe robul Său cel milostiv și plin de îndurare pentru fraţii săi. Dumnezeu, Care împlinește voinţa celor ce se tem de El, împlinea voinţa prietenului Său Nectarie, iubitorul de oameni.

De multe ori, colindând orașe și sate ca trimis al Domnului, să predice Evanghelia, s-a întâmplat să scape de la sinucideri pe tineri și tinere,

dar și mame deznădăjduite. Un elev, răpus de moartea părinţilor săi într-un accident, era ispitit de gândul sinuciderii. Sfântul Nectarie a văzut lupta lăuntrică a elevului său și l-a luat cu sine în paraclisul școlii, rugându-se împreună, în genunchi, înaintea icoanei Maicii Domnului, rugăciunea liniștind astfel sufletul copilului și alungând toate gândurile necurate de la el. Însă, după o săptămână, același băiat s-a îmbolnăvit și a fost internat în spital. Deoarece medicii nu puteau face nimic, iar băiatul slăbea pe zi ce trecea, au hotărât să-l trimită acasă, în satul natal, însă Sfântul Nectarie a cerut să fie dat în grija sa, luându-l la Seminar.

Astfel, se ruga zi și noapte la Preacurata Născătoare de Dumnezeu pentru sănptatea elevului său, Nikolaos. Zilele treceau și starea lui nu dădea semne de îmbunătăţire, iar medicii prevedeau moartea lui în curând. Părintele Nectarie a adunat pe toţi seminariștii care au vrut, ca împreună să facă priveghere în paraclis pentru însănătoșirea colegului lor. Într-o sâmbătă spre duminică, Părintele a ţinut o ectenie, la care a vărsat multe lacrimi. La rândul lor, elevii s-au rugat pentru colegul lor, manifestându-și dragostea.

După priveghere a urmat Sfânta Liturghie, iar după sfârșitul acesteia, Sfântul s-a retras să se odihnească. A adormit și a visat-O pe Maica Domnului, care l-a mângâiat făgăduindu-i ca Nikolaos se va face bine. Într-adevăr, tânărul s-a însănătoșit din zi în zi. A absolvit Seminarul și a fost hirotonit diacon de însuși Părintele Nectarie, apoi preot necăsătorit. Și, cum era un copil plin de evlavie și un cântăreţ dăruit cu voce bună, nu contenea a o mări în cântări pe Preasfânta Născătoare de Dumnezeu și pe Dumnezeu, mulţumind și Părintelui Nectarie.

Sfântul Nectarie, recunoscător Preacuratei Născătoare de Dumnezeu pentru binefacerile Sale, nu contenea la rândul său să cânte imnuri „împletite în dorul său aprins”, încât a compus și realizat o întreagă carte de cântări dedicate Maicii Domnului Iisus Hristos, numită Theotokarion.

RĂSPUNSUL LA CALOMNII

Suntem datori a mai socoti o virtute, alături de celelalte ale Sfântului și anume puterea de a îndura ispitele. Un exemplu sunt calomniile cu care l-au alungat din Patriarhia Alexandriei cei din anturajul Preafericitului Sofronie, care-l priveau ca pe un rival la tronul pe care-l râvneau ei înșiși. Uneltirile lor au reușit să-l îndepărteze de tornul conducerii și să-l facă neprimejdios. De asemenea, am menţionat de ancheta pe care o ceruse guvernul grec pentru numirea în funcţia de director al Seminarului, datorită faimei de care se bucura.

Ministerul Cultelor s-a adresat Ministerului de Externe, cerându-i informaţii despre calitatea morală a Mitropolitului Nectarie de Pentapolis, din perioada slujirii sale în cadrul Bisericii Alexandriei. Ministerul de Externe a delegat pe agentul civil din Alexandria, G. Griparis, cerându-i să transmită aceste informaţii ministrului Cultelor, D. Kallifronas, în legătură cu șederea Părintelui Nectarie în Egipt.

Răspunsul a fost dat la data de 28.01.1894, adică cu o lună înainte de numirea Preasfinţitului în postul de director al Seminarului. Din scrisoarea dl. Griparis, agentul din Alexandria, reiese că s-a informat de la părinţii slujitori ai Patriarhiei și chiar de la bătrânul Patriarh Sofronie, înșelat de apropiaţii săi, precum și de la alte persoane de încredere, care-l cunoscuseră pe Sfântul Nectarie îndeaproape:

„Domnule Ministru!

Din însărcinarea Excelenţei sale, domnul ministru de externe, am cinstea de a oferi Excelenţei voastre informaţii cu privire la Preasfinţia sa, fostul Episcop de Pentapolis, Nectarie Kefalas, și mai cu seamă la motivul plecării sale din Alexandria.

Sfinţia sa (Nectarie) a fost cunoscut de domnul Ioannis Horemis, pe vremea când trăia ca monah într-o mănăstire din Hios, care l-a luat sub ocrotirea sa și l-a recomandat cu căldură Patriarhului Alexandriei. Pe cheltuielile celor doi (Ioannis și Sofronie), tânărul monah a fost trimis la Atena să studieze Teologia, primind diploma de absolvent al Facultăţii de Teologie a Universităţii Naţionale. După absolvire, Părintele Nectarie s-a

dus în Alexandria unde Patriarhul Sofronie l-a numit predicator și secretar al Patriarhiei. În aceste îndatoriri ale sale dovedea cu adevărat un mare zel în a sluji și ducea o viaţă de adevărat nevoitor. După un timp, Părintele Nectarie a fost trimis de Patriarh la Cairo, să slujească sub ascultarea Epitropului Patriarhal al Libiei. După aceea, întâmplându-se ca între Patriarhul Sofronie și Preasfinţitul Libiei să apară neînţelegeri, cel din urmă a plecat în Smirna iar locul său de Epitrop Patriarhal a fost ocupat de Arhimandritul Nectarie, care l-a păstrat și după hirotonirea sa întru Episcop de Pentapolis. La început, Patriarhul Sofronie era preamulţumit de slujirea Preasfinţitului de Pentapolis, care se arăta a fi activ și cu multă iniţiativă. Mai apoi însă, Patriarhul a început să devină tot mai nemulţumit, fiindcă Preasfinţitul Nectarie dovedea aplecare spre acţiuni independente și pornite din proprie iniţiativă, pe care Patriarhul le-a considerat drept nesupunere. Din pricina acestei dispoziţii, Patriarhul a considerat că este drept să-l îndepărteze pe Preasfinţitul Nectarie din Egipt. Din surse ale patriarhiei, referitoare la aplecarea sa spre nesupunere, reiese că îndepărtarea Preasfinţitului de Pentapolis s-a datorat și unor motive ce privesc moralitatea.

Datoria mea este de a vă face cunoscut că, după alte surse demne de încredere, Mitropolitul Nectarie a căzut victimă urzelilor și defăimărilor.

Am cinstea, încheind, să fac cunoscut Excelenţei voastre că Preasfinţitul de Pentapolis este considerat de toţi Părinţii, chiar și de cei de la Patriarhie, un cleric desăvârșit, activ și cu multă iniţiativă.”

Al dumneavoastră preasupus, G. Griparis

Între timp, ministrul făcuse cunoștinţă cu cel pe care intenţiona să-l numească director al Seminarului, Preasfinţitul de Pentapolis și, dându-și seama că fusese calomniat din invidie, a procedat la numirea sa, în data de 8 martie 1894. În primăvara aceluiași an, Părintele Nectarie și-a început slujba.

După un an, câţiva pizmași din școală au încercat să-l lovească, legându-se de izgonirea Preasfinţitului Părinte din Alexandria. Abia atunci a aflat dânsul că numirea sa la Seminar nu se făcuse cu toate formele.

Ducându-se la Ministerul Învăţământului să întrebe care era adevărul, a aflat de existenţa scrisorii lui Griparis, pe atunci ambasador în Alexandria, și și-a făcut o copie. Conţinutul l-a mâhnit dar nu și-a pierdut pacea lăuntrică.

Ajunși aici, ne putem întreba de ce, vreme de 5 ani, Preacuviosul Părinte nu i-a scris și nu i s-a plâns Patriarhului Sofronie de calomniile sub povara cărora a stat atâta timp. Mai întâi, nu se știe dacă Patriarhul Sofronie i-a descoperit Părintelui Nectarie calomniile pe care i le-au servit defăimătorii și totodată pretendenţii la tronul patriarhal, ori s-a mulţumit doar să-și exprime faţă de dânsul nemulţumirea pentru câteva, poate, iniţiative ale Părintelui despre care auzise vag. Nu este, de asemenea, improbabil să-i fi arătat, în cuvinte destul de limpezi, că auzise despre câteva abateri morale, dar că nu voiește să apeleze la anchete, ci doar la suspendarea din funcţia de reprezentant al Patriarhiei la Cairo. De altfel, este probabil și cazul în care Părintele Nectarie să fi cerut o anchetă pentru vădirea mărturiilor mincinoase și Patriarhul să fi refuzat, încălcându-i în mod abuziv acest drept, poate pentru a nu fi descoperiţi consilierii corupţi care îl împiedicaseră până atunci pe Cuviosul Nectarie să ajungă la dânsul.

Sfântul Nectarie, îndemnat de înţelepciunea cu care făcea toate lucrurile, înţelepciune la care se ajunge prin smerenie și iubire, a primit, fără a se plânge, aceste învinuiri mincinoase, ca un prilej de a împărtăși soarta tuturor sfinţilor care și ei la rândul lor au fost nedreptăţiţi, ajungând astfel fericiţii Domnului.
Însă, Patriarhul Sofronie nu i-a interzis vreodată să slujească ca arhiereu iar de aici se naște întrebarea: cum se împacă a fi imoral și nevrednic de slujirea lui Dumnezeu, cu îngăduinţa de a rămâne arhiereu cu toate drepturile? Singura vină a Părintelui Nectarie în ochii vrăjmașilor erau sfinţenia și dăruirea cu care slujea Biserica.

Se poate ca o altă pricină, pentru care preasmeritul arhiereu a primit în tăcere noroiul aruncat de alţii, este tăcerea celor vinovaţi, de vreme

ce și justificarea plecării sale din Alexandria a fost „pentru motive de sănătate”, înscrisă pe cartea canonică.
Tăcerea nu mai are rost în momentul în care calomnia tinde să devină oficială, aruncând îndoială asupra vredniciei de a mai sluji a unui ierarh și încercând a împiedica lucrarea lui Dumnezeu. Atunci când vine în apărarea cuiva, ruperea tăcerii, tăcere ce aduce mult folos sufletului când izvorăște din înţelepciune, este mai mult decât necesară. Trebuie doar ca sufletul să nu-și piardă liniștea, iubirea sa să nu se transforme în ură și să nu înceteze rugăciunea pentru cei care ne urăsc, rugăciune făcută cu netulburare și creștinește. În acest chip păzim și poruncile Domnului Hristos, dar și pe noi înșine pe drumul spre îndumnezeire. Totodată, sunt împiedicate și planurile diavolului.

De aceea, Părintele Nectarie, locuit de Harul dumnezeiesc, a hotărât să rupă tăcerea în chipul cel mai delicat, cel mai înţelept și cu cea mai mare smerenie, proclamându-și nevinovăţia, scriind bătrânului Patriarh Sofronie o scrisoare:

„Atena, 11 martie 1895. Prea Fericite Părinte!
Cuviincios sărut sfânta dreaptă a Prea Fericirii voastre Alexandria

Ministerul Cultelor și al Educaţiei Publice a cerut, prin intermediul Ministerului de Externe, de la agentul civil al Guvernului Greciei aflat în Alexandria, domnul G. Griparis, informaţii legate de persoana mea și cu deosebire l-a însărcinat să afle motivul plecării mele din Alexandria. Iată răspunsul scris pe care l-a dat domnul Griparis, Ministerului: [urmează scrisoare lui G. Griparis, scrisă mai sus].

Atâta de rău m-am arătat, Prea Fericite, înaintea Sfinţiei Voastre, încât 4 ani după plecarea mea, atât de nedreaptă, din Egipt, ani în care mi-am cerșit (trăind în lipsuri) pâinea cea de toate zilele ca s-o împart cu cei săraci, surd și mut la feluritele

învinuiri aduse mie de slujitorii Patriarhiei, aceștia să dea asemenea informaţii împotriva mea, informaţii cerute de Guvernul Grec? Când, Prea Fericite, v-aţi dat seama de aplecarea mea spre neascultare? În care lucrare a mea am dovedit-o? Care sunt mărturiile după care să fiu judecat ca necuviincios, răzvrătit și rob viclean, uneltind cele rele împotriva autorităţii mele bisericești? Ce tribunal al Bisericii m-a judecat, m-a condamnat și s-a pronunţat în legătură cu imoralitatea mea, ca slujitorii Patriarhiei să-l informeze cu îndrăzneală pe agentul civil al Guvernului Grec, care a cerut oficial o informaţie atât de neînsemnată de la ei, că am fost izgonit ca unul ce era răzvrătit și imoral? Unde sunt provesele verbale? Unde sunt cei ce mă acuză? Unde martorii? Unde corpul delict? Pe ce s-a bazat această acuzare oficială a mea prin care eram osândit la o moarte morală? Ce mare rău am făptuit înaintea Prea Fericirii voastre sau înaintea vreunuia din slujitorii Sfinţiei Voastre de la Patriarhie, ca să fiu ucis? De ce această mare mânie a Sfinţiei Voastre abătută asupra mea, care mă urmărește de departe și din pricina căreia cereţi tuturor să mă piardă fără nici o nădejde? Cu ce am tulburat-o pe Prea Fericirea voastră? Care este păcatul meu cel mare pe care să-l fi făptuit împotriva Prea Fericirii voastre? Care este viclenia și răutatea mea?

Eu Îl chem martor pe Dumnezeu că niciodată n-am uneltit răul împotriva nimănui. Numai binele l-am făcut în toată viaţa mea și totdeauna am fost iubitor și lucrător al binelui. Gândesc că Prea Fericirea voastră a cunoscut și a avut destule și neclintite dovezi ale firii mele aplecate spre lucrarea binelui. Dar acum la ce mai slujesc toate acestea? Lucrarea s-a împlinit, mânia Sfinţiei Voastre și-a atins scopul și cel viclean a fost pedepsit exemplar. La ce mai slujește această plângere, dacă n-a fost făcută la timp? La nimic altceva decât la a aduce la cunoștinţa Prea Fericirii voastre că mânia pe care mi-o poartă este nedreaptă. Dumnezeu îmi va fi martor și judecător.

Rămân slujitorul Prea Fericirii Voastre cu cel mai adânc respect și vă urez toate cele bune.”

Nectarie de Pentapolis

Scrisoarea Cuviosului Nectarie ne amintește de purtarea Domnului Iisus faţă de slujitorul care I-a dat o palmă: „Dacă am vorbit rău, dovedește că este rău, iar dacă am vorbit bine, de ce Mă baţi?” (Ioan 18, 23). Sfântul Nectarie, netulburat în faţa calomniilor, nu l-a lăsat pe Patriarh să fie purtat de antipatia pe care i-o născuseră vrăjmașii în suflet, ci îl readuce pe stăpânul său duhovnicesc la adevăr. Cu toate acestea, Părintele Nectarie, fără a uita binefacerile Patriarhului, L-a lăsat pe Dumnezeu să le judece pe toate, mulţumit în faţa conștiinţei sale că niciodată nu-și imaginase vreun lucru rău, ci că „numai binele l-a făcut în toată viaţa sa și totdeauna a fost iubitor și lucrător al binelui”.

SFÂNTUL, ȘCOALA ȘI ELEVII

Zilele Sfântului Nectarie se desfășurau în slujirea plină de râvnă și de iubire a lui Dumnezeu și a aproapelui. Viaţa lui era una cu școala, cu sfaturile și ajutorul pentru toţi necăjiţii care veneau la dânsul, știindu-l milostiv, una cu scrisul, fiindcă voia ca prin cărţile sale să le dea o bună învăţătură studenţilor, și una cu rugăciunea în toată vremea și în tot ceasul pentru întreaga lume, slăvindu-L pe Dumnezeu.

Un suflet care a iubit mult, după ce s-a curăţit întru totul de patimi și s-a făcut pe sine sălaș Duhului Sfânt, este pururea viu, adică se află veșnic în lucrare. Lucrarea aceasta este firească, pașnică, înflăcărată, plină de lumină, de bucurie și smerenie, de iubire și compătimire și se petrece în rugăciune și în doxologie.

Și demonii, de bună seamă, se află într-o perpetuă mișcare și

atunci când pun stăpânire pe un suflet îi transmit toată tulburarea, mânia și poftele lor animalice, dimpreună cu nălucirile bolnave și pline de oarbă trufie, cu veșnica lor nefericire, cu moartea binelui pe care o poartă în ei și cu ura de Dumnezeu și faţă de creaturile Sale.

Oamenii, primind atât energiile Sfântului Duh cât și pe cele ale satanei, de vreme ce nu ajung să fie stăpâniţi în întregime de una, fie de alta din aceste puteri, primesc în chip diferit influenţele lor, în măsura în care sunt deschiși a o primi. Se întâmplă așadar să vedem lucrând în unii, care nu sunt desăvârșiţi, energii ale virtuţii, care nu sunt de la Duhul Sfânt, sau vedem că virtuţile lor sunt amestecate cu lucruri diavolești și contrare firii bune. Însă, se întâmplă să observăm în alţii, ce nu sunt încă desăvârșiţi în virtute, că binele lucrează temeinic, dar alături de răutăţi care pot fi îndreptate.

Dimpotrivă, demonizaţii, stăpâniţi întru totul de puterile răului, nu au putinţa să arate nimic din firea lor cea bună și astfel mintea lor produce mereu numai roade ale răului. Cu totul altceva se întâmplă cu sufletul care s-a încredinţat și s-a predat pe sine Sfântului Duh. Acesta va izvorî numai energiile bune, pe care Apostolul Pavel le numește „roadele Duhului” (Galateni 5, 22). Se înţelege că și în această situaţie, sufletul poate primi lucruri rele, dacă nu este cu băgare de seamă și nu se îngrijește de sine. Din fericire, acesta are avantajul că a căpătat deja experienţa lucrărilor fericite ale lui Dumnezeu și putinţa de a vedea și a deosebi ispitele diavolilor. Având într-însul sădită ura pentru orice formă de păcat, greu s-ar mai întoarce de la bine la rău.

Astfel aflându-se și Sfântul Nectarie, greu de clintit din bine spre rău și gustând din roada Duhului Sfânt, era tot numai iubire, smerenie, compasiune și blândeţe, pentru că sufletul său începuse de foarte devreme a se îngriji de sine. De aceea, nu numai că nu dădea somn ochilor și odihnă tâmplelor sale, ci sufletul său întreg noaptea ardea ca tămâia în căţuie, iar ziua slujea lui Dumnezeu și o slăvea în cântări pe Preacurata Fecioară Maria.

Oricine îi cercetează viaţa poate susţine că măsura sfinţeniei acestui mare ierarh a dat-o, pe de-o parte, smerenia adânc înrădăcinată în sufletul său, unită cu iubirea sa fără margini și, pe de altă parte, minunile sale, cele făptuite în timpul și după viaţa sa. Pe de altă parte (nota autorului

monah), sfinţenia sa a izvorât dintr-o lăuntrică pornire, dintr-un dor nesfârșit, de a cânta și slăvi pe Dumnezeu și pe Preasfânta Născătoare de Dumnezeu în cântări scrise de el, de a slăvi Sfânta Treime și de ase arăta totdeauna recunoscător Domnului Iisus Hristos.

Din primăvara anului 1894 până la începutul verii lui 1898, unde ne aflăm cu povestirea, viaţa Sfântului Nectarie a fost o viaţă trăită întru Hristos, ca și în trecut. Atunci când un creștin, care s-a sfinţit, ajunge să fie unit cu Hristos, prin dorul său aprins de îndumnezeire și prin lucrarea Harului dumnezeiesc, sufletul său se află în unire mistică cu Hristos, prin urmare și cu Tatăl și cu Duhul Sfânt. Atunci, omul, văzut din exterior, lucrează în hotarele locului și menirii sale date de Dumnezeu. Astfel, tot ce face omul, îndemnat de sufletul său aprins de iubire, preface totul în jurul său și se îndreaptă numai spre răspunderile sale.

Cuviosul Părinte Nectarie, ca un conducător responsabil al școlii ecleziastice ce-i fusese încredinţată, își dăruia timpul și toate puterile sufletului și ale trupului pentru a împlini lucrarea sa didactică, pentru a modela suflete și pentru a le făuri elevilor săi conștiinţa de preoţi și de slujitori ai Bisericii. În același timp, avea de luptat cu piedicile pe care i le scoteau în cale oamenii răi sau vrăjmașul, piedici obișnuite și nelipsite de altfel în lupta duhovnicească. Chiar Sfântul Ioan Gură de Aur spune: „E cu neputinţă să nu aibă mulţi vrăjmași cel ce se îngrijește de virtute”.

La dânsul venea multă lume să se spovedească, apoi erau Sfintele Liturghii în paraclisul seminarului ori în orice biserică era chemat să slujească.
Următoarea scrisoare, compusă de Kostas Sakkopulos, elev al seminarului, către un fost coleg din Lamia, ne descoperă atmosfera de atunci din Seminar, ce gândeau și ce simţeau elevii pentru Părintele lor director, și despre situaţia în care se afla atunci Grecia, după înfrângerea rușinoasă suferită în 1897 din cauza păcatelor creștinilor și a nebuniei unor conducători:

„Dragă Agamemnon.

Evenimentele cumplite care au făcut să sufere, în ultima vreme, iubita noastră patrie, ne-a tulburat tuturor inimile. Din fericire, ai mei s-au gândit în sfârșit să emigreze, să plece și

să se stabilească aici, în capitală. Tata și-a găsit de lucru undeva, la Întreprinderile Singru, și asta datorită mijlocirii binefăcătoare a Prea Sfinţiei Sale, DIrectorul nostru, dar viaţa de aici e foarte scumpă, ne cumpărăm până și verdeţurile. Suferim mult.

Îmi scrii că treci, ca de obicei, prin faţa casei noastre, ca te uiţi la canaturile ca scorţișoara și că te întristează să vezi străini, chiriași în locul nostru; că nu te mai întâmpină zâmbetul mamei sau bunătatea fratelui meu, care se pregătește acum să studieze filologia. Aș fi dorit mult să vă văd stabiliţi aici cu toată familia. Ce mai așteptaţi? Nu-mi mai fac griji pentru siguranţa voastră, fiindcă intervenţia Ţarului Nicolae al II-lea i-a lovit ca un fulger pe barbari, pe mehmeţi, oprindu-i să mai coboare până la Morea. Se întâmplă doar să-mi fie tare dor de prezenţa ta aici.

Cât despre călugărimea și rasoforii, cum îi numești tu, să știi că greșești, dragă Agamemnon. Măcar de aș putea să ajung și eu la acea înaltă și mare treaptă a preoţiei. Din păcate, mă simt nevrednic și nu destul de dăruit pentru o asemenea înfricoșătoare răspundere. Nu ţi-o iau în nume de rău, dar înainte vorbeai mult de politică, îţi plăcea Dreptul, iar acum câţiva clerici inculţi și înapoiaţi, mai ales de la munte, te-au îndepărtat de drumul drept.

Cu toate acestea, trebuie să știi, dragul meu, că neamul nostru, deși s-a aflat sub jug turcesc și sub sabia cu două tăișuri a năvălitorilor barbari, a păstrat, ca pe lumina ochilor, o comoară unică în toată lumea: dreapta credinţă creștină. Fără această credinţă, frate drag, toate ar fi fost mai slabe decât o umbră și mai înșelătoare decât un vis.

Ce lucru mai de preţ are a arăta astăzi străinilor, săraca noastră ţară? Sărăcia, munţii sterpi, distrugerile de care a avut parte sau politicienii care se mănâncă între ei și pe care anevoie și cu de-a sila i-au deșteptat din letargie cutremurul și panica înfrângerii? Un cleric înţelept poate opri haosul, ne poate

duce spre virtute și poate mântui sute de suflete. Poate aduce și sădi, în inimile celor necăjiţi, floarea din ce în ce mai rară a iubirii, cea pentru care Hristos S-a jertfit pe Cruce.

Din fericire, în zilele noastre, există acest suflet minunat al Preasfinţitului nostru director care, zi și noapte, se luptă și se ostenește pentru a înzestra Biserica cu slujitori vrednici de marea lor misiune. Aici, în capitală, în Orașul cel vestit, se mai aud și alţi luptători zeloși. Unul este „vestitul” Apostolos Makrakis, dar el adaugă și păreri deșarte și scoate sabia din teacă, gata să reteze toate câte merg rău. Însă, Părintele nostru se aseamănă cu o ploaie tăcută și binefăcătoare, o ploaie mult dorită și așteptată cu bucurie, care face să renască și să rodească un pământ uscat și însetat, și-l preface într-o maică Potnie iubitoare și roditoare. Destui asemenea slujitori, cei mai buni, ucenici nutriţi de duhul Părintelui și de preablânda sa inimă, se pregătesc să slujească Biserica noastră, lucru care, până la urmă, preţuiește mult mai mult decât bogăţiile în aur și decât avuţiile popoarelor puternice și bogate.

Oricât de multe lucruri ţi-aș scrie despre acest părinte atât de smerit, mă tem că tot voi uita multe din harurile lui tainice. Pe mine, chipul său mă atrage ca un magnet. Mi-e cu neputinţă acum să mă despart de el. Același lucru îl mărturisesc și mulţi din colegii mei. Ce are atât de deosebit, ce străluciri ascunde în înfăţișarea sa simplă și întru totul smerită? Îl vezi trăind în lume, existând ca toţi ceilalţi, stând de vorbă cu lumea și totuși simţi că nu este al lumii, că nu are nici o legătură cu ambiţiile, așteptările și visele oamenilor obișnuiţi din jurul nostru. Se roagă firesc, fără exagerare, noapte și zi, se roagă pentru mântuirea lumii și visează, cu teamă, la împărăţia neînserată a lui Dumnezeu, cunoscând ca nimeni altul căile ei tainice. Fiindcă este îngăduitor din fire, îi iubește pe toţi deopotrivă și îi dezarmează pe cei vicleni numai cu privirea sa nevinovată, ca pruncul din poveste, care a îmblânzit sălbăticia

haitei de lupi cu privirea sa de copil nevinovat. Cunoaște și frecventează multe persoane, pe care le înseninează și le îndreaptă către Mântuitorul cel Întrupat, cu nobleţea și blândeţea sa nemaivăzute până acum.

Modelul, iubite frate, niciodată nu va cădea, niciodată nu va da greș în împlinirea scopului. Este din carne, dar în trupul său a înflorit din nou înaltul monahism bizantin, monahismul fecioriei îngerești. Este om, dar trăiește asemenea îngerilor. Oricâte lucruri ţi-aș scrie despre Părintele, mă tem că tot voi uita multe din harurile sale tainice. În jurul meu vieţuiesc și există aproape 100 de tineri, cu caractere diferite, înclinaţi din fire să gândească lumește și să nu răspundă pentru faptele lor. La fiecare abatere se fac mici și se ascund, dar nu ca să nu-l mânie pe Preasfinţitul nostru director, căci nu atât asta i-ar impresiona, ci ca să nu-l întristeze cu greșelile lor și să nu-l silească să lăcrimeze și să se pedepsească pe sine, lipsindu-se până și de pâinea necesară.

Poate, dragă Agamemnon, tovarăș al copilăriei mele, poate, spun, te-am obosit. Pana mea a luat-o la vale. Dar, crede-mă, sunt puţine cele ce ţi-am scris despre atmosfera atât de vie în care trăiesc aici. Și, să nu crezi că m-am schimbat, că sunt mai aproape de cer. Am rămas, vai, același de mai înainte, făcut din lut și îngreuiat de multe poveri, gata să cad în capcanele fiarei ucigătoare de oameni...

Transmite, te rog, cele cuvenite părinţilor tăi, fraţilor tăi, și în special transmite salutările mele cele mai calde directorului nostru, de care-mi amintesc mereu. Te sărut cu multă dragoste, Kostis Sakkopulos.”

PELERINAJ ȘI STUDII LA SFÂNTUL MUNTE ATHOS

În timpul vacanţelor de vară ale elevilor, înţeleptul director al Seminarului Teologic, Părintele Nectarie, găsea prilej de puţină odihnă, cel puţin de la ocupaţiile de dascăl, departe de viaţa zgomotoasă a școlii. În anul 1898 și-a oferit mai mult răgaz pentru sine, pentru rugăciune, pentru vederile duhovnicești, pentru studii și mai ales răgaz ca să mulţumească Domnului Iisus și Preasfintei Sale Maici pentru nesfârșitele binefaceri revărsate asupra sa, pe care le simţea lucrând atât de adânc în sine.

Pentru vacanţa de vară din 1898 a ales să meargă să se închine la Sfântul Munte. De aceea, așa cum era rânduiala, a cerut mai întâi binecuvântarea de la Patriarhul Ecumenic, fiindcă Sfântul Munte se află sub ascultarea Patriarhiei de la Constantinopol. Patriarhul Ecumenic Constantin al Cincilea l-a recomandat pe „Prea Sfinţia Sa drag nouă...”, Sfintei Chinotite, în epistola în care cerea Părinţilor atoniţi să-i acorde Prea Sfinţitului de Pentapolis tot sprijinul, fie pentru a studia, fie pentru a sluji, după cum îi era dorinţa.

Într-adevăr, Sfânta Chinotită l-a întâmpinat pe acest preasmerit ierarh cu o cinste deosebită. A trimis celor 20 de mănăstiri ale Sfântului Munte o scrisoare, datată 30 iunie 1898, în care-l recomanda cu multă căldură pe „Prea Sfinţitul de Pentapolis ca pe unul din cei mai erudiţi și mai de seamă ierarhi ai Bisericii Ortodoxe de Răsărit, cunoscut din multele și variatele sale scrieri teologice și ecleziastice și mai ales cunoscut pentru dorinţa sa fierbinte și curată de zidire a credincioșilor și de a-i îndrepta spre o viaţă dreaptă și creștinească și pentru râvna cu care a lucrat la aceasta mulţi ani, neobosit și cu mult folos. Căutând spre aceste lucruri, cei ce au în grija lor treburile Bisericii Greciei, în chip foarte potrivit, i-au încredinţat Preasfinţitului conducerea unuia din cele mai bune Seminarii Teologice din ţară.”

Și, lucru rar, care arată de cât respect se bucura în cercurile ecleziastice blândul arhiereu ca lucrător al viei lui Iisus, Sfânta Chinotită își încheia epistola cu aceste cuvinte: „Și mai cerem, frăţește, ca în fiecare sfântă mănăstire Preasfinţitului să i se dea de către stăreţie înlesnirea cuvenită”. Era o cinste rară. Sfinţitul Părinte era, fără îndoială, un iubitor al vieţii monahale și de aceea se bucura din adâncul fiinţei sale când vedea monahi vrednici de

chemarea lor și de această mare obște a îngerilor care era Athosul. Desigur că niciodată nu socotea monahismul ca fiind același lucru cu monahii iar judecata lui era întotdeauna obiectivă. Cum vom vedea, el gândea că de la monahism vor veni roadele precum întărirea credinţei creștinilor și renașterea Bisericii.

Multe despre șederea smeritului închinător Nectarie la Sfântul Munte Athos nu cunoaștem, de vreme ce n-a împărtășit prea multe din impresiile sale. Credem totuși că scrisoarea Patriarhiei Ecumenice, găsită printre lucrurile sfântului, îl obliga să răspundă la rândul său, scriind pe larg despre cum vedea dânsul atunci realitatea aghioritică. Din păcate, nu avem nici o copie a acelei scrisori, pe care, fără îndoială, a trimis-o Patriarhiei de la Constantinopol.
În scrisoarea trimisă Preasfinţitului de Pentapolis, la data de 25 septembrie 1898, Patriarhul Constantin al Cincilea îi mulţumește mai întâi pentru cele două cărţi pe care i le trimisese (Morala creștină și Pastorala) și își exprimă apoi mulţumirea pentru bunele roade duhovnicești pe care cu siguranţă aveau a le aduce aceste cărţi credincioșilor ortodocși. Patriarhul se arăta convins „că șederea Părintelui în Sfântul Munte Athos a fost plină de roade în studii și cercetări remarcabile și bogate... și că, vizitând și cercetând această sfinţită cetate a monahilor, cea mai veche, a cunoscut îndeaproape viaţa mănăstirilor sale”.

Patriarhul Constantin al Cincilea spune în epistolă că fiindcă văzuse scris undeva că la Athos Părintele Nectarie „le aflase pe toate în roz” (adică bine), îl îndeamnă să-i scrie ce părere și-a făcut în general despre Sfântul Munte, deoarece Patriarhul căuta să afle cât mai multe despre părerile împărţite pe care le auzise, după cum scrie: „Dorim a afla mai cu seamă ce fel: religios, moral, economic sau etnic cred unii că lucrurile merg foarte bine în Sfântul Munte și că nu există nici o primejdie, așa cum cel puţin ni s-a comunicat nouă, fiindcă alţii ne-au descris situaţia în culori întunecate...”.

Părintele Nectarie a rămas mai mult de 2 luni la Sfântul Munte Athos. Fiind un om sfânt, interesat de viaţa duhovnicească, nutrind numai gânduri curate, a trecu cu vederea părţile negative, deoarece răul nu există în fiinţă, din moment ce apare ca rezultat al aplecării sufletului spre păcat. Părintele a văzut la monahii aghioriţi numai lumina virtuţilor, acolo unde a

aflat-o. Scopul șederii sale la Sfântul Munte, în afară de cel al închinării la sfintele locașuri, era cercetarea manuscriselor de care avea nevoie pentru lucrările sale știinţifice.

În cartea oaspeţilor de la Marea Lavră, Sfântul Nectarie a scris: „Cât de iubite sunt locașruile Tale, Doamne al puterilor! Dorește și se sfârșește sufletul meu după curţile Domnului (Psalmi 83, 1-2). Adevărat locaș al Domnului este sfânta și cinstita Mare Lavră, iar mie, foarte iubită și foarte dorită. Exprimând acest gând, îmi exprim și mulţumirile cuvenite preacuvioșilor Epitropi ai acestei Mănăstiri și Sfintei Sinaxe pentru primirea, iubirea frăţească și purtarea deosebită de grijă. Doresc, din adâncul inimii, acestei sfinte obști să se afle pururea în pronia Domnului și mare și bogată milă să afle la Dumnezeu Cel adorat. 7 august 1898, Nectarie de Pentapolis”.

Părinţii aghioriţi povestesc că Sfântul Nectarie a vizitat azilul de bătrâni de la Mănăstirea Simonos Petras, unde vieţuia un monah bătrân, mult înălţat duhovnicește, spunându-i stareţului care-l însoţea: „Părinte, acestea sunt comorile. Aveţi grijă să le folosiţi cât puteţi”, referindu-se la monahii virtuoși.

De la Simonos Petras a vizitat Mănăstirea Grigoriou, apoi alte mănăstiri și schituri, ajungând la mica mănăstire Sfânta Ana unde a stat de vorbă cu eremiţi și nevoitori. Unul din Părinţi, care părea a fi un monah neînsemnat, avea darul înaintevederii.

În pustia Athosului, Părintele Nectarie l-a cunoscut pe monahul și cărturarul Daniil, care tocmai fusese izgonit din mănăstirea Sfântului Pantelimon, devenită rusească, și care, mai târziu, avea să fie stareţ al obștii Părinţilor aghiografi Danilieni. Cu dânsul a purtat o lungă corespondenţă. Cunoaștem acest lucru, fiindcă fraţii aghiografi au păstrat toate scrisorile Sfântului Nectarie, care vor fi publicate curând. O remarcabilă scrisoare este cea din 1903, scrisă către Părintele Daniil, care conţine un răspuns de mângâiere și de întărire a sufletului monahului greu încercat. Nu știm ce-i scrisese Părintele Daniil dar, din răspunsul primit, presupunem (nota autorului monah) că mâhnirea „îi înghiţise toată înţelepciunea”. Se pare că dânsul cunoscuse binefacerea ispitelor pe care i le scosese în cale Dumnezeu, scriind și un Cuvânt despre încercările pe care le primim de la Domnul, după ce el

însuși a fost încercat de mari ispite, deși avea vârsta de 60 de ani.

Pricina mâhnirii monahului provenea din faptul că din niște bani împrumutaţi, a dat cuiva ca să-i cumpere și să-i trimită seria completă a operelor Sfântului Ioan Gură de Aur, 13 volume masive, pe care acela „a uitat” a i le mai trimite, ori poate n-or mai fi ajuns. Doar în vremurile moderne gândind, câte pachete și colete se pierd, deși beneficiem de sistem informatic de urmărire și actualizare.

Scriindu-i pricina mâhnirii, Părintele Nectarie s-a grăbit să-i răspundă, întărindu-l în curaj, ridicându-l la treapta înaltă a cugetării creștine și să-i trimită chiar el seria completă a scrierilor Sfântului Ioan Gură de Aur. Părintele Nectarie era un învăţător al iubirii faţă de Dumnezeu și faţă de aproapele, iubire pe care el însuși o învăţase, fie lucrând-o, fie în încercările de care avusese parte.

Așadar, în timp ce, în epistola sa, recunoștea că fusese o întâmplare nefericită, îi spunea fratelui Daniil că toate ispitele vin cu scopul de a ajuta la sporirea celor ce-L iubesc pe Dumnezeu și îl încredinţează că prin această încercare a câștigat un mare bine. Îi spunea că încercările duc la desăvârșire, fiindcă nimeni nu se poate înălţa și nu poate ajunge la capătul scării virtuţilor fără a avea parte de necazuri și dureri. Creștinismul vrea să-l ducă pe om la cugetarea cea mai înaltă, la care se ajunge numai prin încercări și dureri, amărăciuni și ispite, care întăresc și deprind sufletul cu învăţătura cea adevărată. Urmarea este că, întrucât durerile și suferinţele duc la desăvârșire, cei ce ajung să iubească desăvârșirea, dăruindu-se pe sine, trebuie să îndure cu bucurie toate ispitele, deoarece răbdarea este prima virtute care deschide calea către celelalte virtuţi. Temelia este cumpătarea. Iar din răbdare vine izbăvirea, vine victoria. Din tăcere, vine răspunsul și înţelepciunea. Iar din răbdare și tăcere la un loc, vin dreapta socotinţă, înţelepciunea, descoperirea prădăciunilor, izbăvire și toate celelalte bunătăţi. Adevăratul creștin, înţelept, se bucură când are parte de suferinţe și încercări pentru că acestea îl smeresc și îi întăresc și îi pun toată nădejdea în Dumnezeu.

Părintele Nectarie îi scrie, mai departe, fratelui Daniil că mintea se ridică la o înţelegere desăvârșită a tainei vieţii, datorită încercărilor pe care Dumnezeu le îngăduie pentru înţelepţirea și desăvârșirea noastră, încercări fără

de care omul n-ar cunoaște ce este adevărul. Dumnezeu ne trimite încercări din iubire și îndurare și de aceea trebuie să-I mulţumim pentru toate.

După ce arată ce legături există între ispite și desăvârșire, și de ce sunt necesare suferinţele și încercările, Părintele Nectarie încheie scrisoarea cu aceste cuvinte: „Frate în Hristos, încercarea aceasta, care a venit după iconomia lui Dumnezeu, ţi-a adus un mare folos sufletesc. Văzând adânc în inima ta, îţi spun că astăzi ești mai desăvârșit ca înainte, de aceea te rog nu te mai întrista și nu te mai amărî, ci slăvește-L pe Domnul Care are milă de tine. Scrierile Sfântului Ioan Gură de Aur ţi le voi trimite eu prin poștă...

Sărutându-vă cu sărutarea frăţească, cea întru Hristos, pe Sfinţia voastră și toată obștea, vă rog a ne pomeni și pe noi în rugăciunile Sfinţiei Voastre către Dumnezeu. Cu dragoste, fratele în Hristos, Nectarie de Pentapolis”.

Sfântul Nectarie i-a cerut monahului Daniil să scrie un cuvânt de învăţătură pentru mănăstirea sa de maici, în scrisoarea din 18 octombrie 1913: „Mult aveţi a ne îndatora binevoind a scrie un cuvânt duhovnicesc pentru fecioare, pentru întărirea lor. Scrisoarea Sfinţiei Voastre, izvorâtă din practică și teorie, va aduce acestor fecioare, lipsite de o asemenea învăţătură a vieţii, o mare desfătare duhovnicească și cu adevărat le va fi spre întărirea sufletului”.

Părintele Daniil i-a trimis Preasfinţitului un „Cuvânt despre formarea monahilor”, în care a vorbit mai cu seamă despre rătăcirile la care îndeamnă vrăjmașul în timpul rugăciunii și despre legăturile frăţești ce se nasc între vieţuitoarele unei mănăstiri, așa cum găsim în învăţătura Sfinţilor Părinţi.

SFÂNTUL NECTARIE: ARHIEREU ȘI MONAH

La Sfântul Munte, Părintele Nectarie a primit a fi oaspetele monahului Ioasaf, în chilia sa închinată Sfântului Ioan Gură de Aur, din schitul Sfintei Ana. Sfântul Nectarie vorbea cu el de toate cele adânci și de nepătruns ale dumnezeirii. Și-au scris unul altuia scrisori, din care monahul

Ioasaf, din smerenia lui, se considera nevrednic a fi prietenul unui arhiereu atât de însemnat cum era Preasfinţitul de Pentapolis, cu toate că se trăgeau amândoi aproape din aceleași părţi (monahul era de loc din Madito).

Preasfinţitul Nectarie, cu răspunderea și îndatoririle nenumărate pe care le avea la Seminar și prins de celelalte ocupaţii, a întârziat o dată să-i răspundă preacucernicului Părinte Ioasaf, care, neliniștindu-se, i-a scris din nou Preasfinţitului, spunându-i că este încredinţat și că cunoaște bine distanţa dintre un monah neînsemnat și un arhiereu. În răspunsul dat Părintelui Ioasaf, Sfântul Nectarie face o comparaţie foarte cuprinzătoare între treapta arhiereului și aceea a monahului împlinit în virtute.

Vorbind despre demnitatea arhierească, Sfântul Nectarie recunoaște că este superioară dar numai atunci când arhiereul este un om smerit și chip al lui Hristos în urmarea virtuţilor. În răspunsul său, Părintele Nectarie a avut prilejul de a vorbi pe larg despre posibilităţile pe care le are un monah de a urca în sfere mai înalte de duhovnicie. Despre sine, dintr-un sentiment de adâncă smerenie, Părintele scria: „Noi, iubite frate, cunoscându-ne nevrednicia și goliciunea, nici măcar nu îndrăznim a ne compara cu cel mai mic dintre monahi ce-și duce traiul cu modestie și care petrece numai în asceză...”.

Toţi sfinţii la fel simţeau. Pe ei înșiși se considerau lipsiţi de virtute, iar pe alţii preaplini. Aceasta este natura sfinţeniei. Arătând preţuirea și iubirea pe care le nutrea faţă de viaţa monahală, sfântul își lasă liber sufletul plin de cucernicie și admiraţie, să scrie: „Te încredinţez că nu este zi în care să nu-i fericesc pe cei afierosiţi Domnului și pe cei ce vieţuiesc, se mișcă și fiinţează într-Însul. Ce este mai de preţ și strălucit decât această viaţă? Ea pictează icoana și îi dă frumuseţea arhetipală, ea îl împodobește pe cel ce a dobândit-o; ea duce spre filozofie, ea descoperă taine, ea învaţă adevărul, ea face să fie auzit în inimă mereu proaspăt cuvântul dumnezeiesc...”.

Scrisoarea a fost scrisă în anul 1913, când Sfântul Nectarie ducea o viaţă retrasă, de monah și ascet, ca stareţ al mănăstirii de maici întemeiate de dânsul. Cuvântul îi era limpede și cursiv, duhul înaripat atinsese înălţimile negrăite spre care-l purtaseră virtuţile sale lucrătoare, vederea îi era curată de la trăirea în Duhul Sfânt, în care se nasc doar gânduri curate și drepte.

Cunoștea cât trebuie preţuite rangurile înalte și viaţa smerită trăită în sânul Bisericii, întemeiată pe virtute și pe dorinţa sufletului de a se preschimba, pentru a fi întru totul după asemănare și pentru a-L dobândi pe Dumnezeu. Urmează textul întreg al scrisorii Părintelui Nectarie către Părintele Daniil:

„Preacuvioase în Hristos frate Ioasaf,

Sărut și îmbrăţișez frăţește preacuvioasa ta dragoste a Sfinţiei tale și o salut cu cea mai mare bucurie.
Hristos a înviat!

Am primit și am citit, cu mare bucurie, scrisoarea plină de iubire, din 20 ale lunii trecute, a Cuvioșiei tale, atât de scumpă mie.

Mă consider fericit având parte de o dragoste atât de mare și mă bucur pentru ea ca cel ce a găsit bogăţia cea multă. Focul sfânt al iubirii dumnezeiești care arde în cuvioasa inimă a Sfinţiei tale a aprins și iubirea ta pentru mine, ce-mi încălzește inima rece, fiindcă e lipsită de iubirea pentru Dumnezeu; acesta este focul care ne aprinde în inimă iubirea pentru aproapele. Domnul Dumnezeul nostru, pe Care-L slujești ca un rob credincios, să-ţi dea plata cuvenită pentru dragostea ce-mi porţi. Nu lăsa să treacă mult timp fără să mă pomenești în rugăciunile tale către Domnul.

Mă mustru pentru lunga mea tăcere și mă cert pentru lipsa mea de grijă și tărie sufletească, care a făcut să fiu pricină de îndelungă suferinţă pentru Cuvioșia ta, atât de dragă mie. Cer pentru aceasta iertare și nădăjduiesc a o căpăta. Îţi mulţumesc că ai pus capăt suferinţei și îndoielii și că te-ai hotărât să-mi scrii această scrisoare inspirată în care, cu însufleţire de poet și cu multă simţire, zugrăvești minunata inimă de creștin, smerită și capabilă a iubi fără vicleșug (pentru că, într-adevăr, această inimă căreia-i place a rămâne ascunsă ai zugrăvit-o), înfăţișând cu atâta putere sentimentele frăţești ale Sfinţiei tale pentru mine.

Cugetul smerit al Sfinţiei tale vede o deosebire între

Sfinţia ta și mine, din pricina treptei arhierești la care am fost înălţat. Este o treaptă cu adevărat mare în sine, dar și pentru sine. Arhieria îi face cu adevărat cinste celui ce s-a înălţat la ea prin ceea ce preţuiește pentru el, dar ea nu schimbă în nici un fel legăturile pe care le au cei ce se învrednicesc a o primi cu fraţii lor, cu fraţii Domnului, fiindcă aceste legături rămân mereu aceleași. Prin urmare nu există vreo deosebire, nici lipsa egalităţii între unii și ceilalţi. În afară de aceasta, arhieria este modelul cugetului smerit. Atunci, dacă este model, arhiereul este primul între cei ce se smeresc, iar dacă este primul între aceștia, atunci este și ultimul între toţi; dacă este ultimul, unde e atunci superioritatea? Treapta aduce cinste celui ce o are, dar nu-l deosebește cu nimic de ceilalţi fraţi ai Domnului. Printre fraţii Domnului se disting, fără vreo legătură cu treptele lor, cei ce-L imită pe Hristos, fiindcă ei poartă arhetipul chipului și harul Sfântului Duh, Cel care îi înfrumuseţează și îi înalţă la vederea slavei și a cinstei. Numai această cinste îi deosebește și îi face să nu mai fie egali pe cei ce sunt egali în har. Cel desăvârșit în virtute este mai presus de cel ce n-a ajuns încă desăvârșit, iar cel ce nu cunoaște virtutea se află cu mult în urma aceluia ce trăiește dimpreună cu ea; cel nepăsător și nevrednic, chiar de se întâmplă să fie arhiereu, rămâne mult departe de cel ce se îngrijește de sine și de ceilalţi și care are duhul treaz, chiar dacă acesta din urmă se întâmplă să fie cel mai mic și mai smerit între monahi.

Atunci, doar treapta arhieriei nu-l ridică pe cel ce a primit-o; virtutea este singura putere care înalţă și este totodată cea care făgăduiește slava desăvârșită. Unde este, atunci, iubite, superioritatea acestei trepte? Unde este deosebirea? Dacă lași deoparte toate acestea, de ce atâta frământare și teamă, de ce atâta șovăire, atâta mâhnire, zbucium și îndoieli? Cuvioșia ta preaiubită află vreo deosebire între Sfinţia ta și mine, când am văzut că virtutea și nu rangurile aduc neegalitatea? Aș dori să aflu cine este mai presus de virtute, cel ce duce un trai bun, ușor și îmbelșugat

sau pustnicul lipsit până și de cea mai mică mângâiere? Cel distins în lume sau cel ce s-a dăruit cu totul lui Dumnezeu? Nu voi întreba care sunt urmările pentru viaţa fiecăruia. La aceste întrebări oricine are răspunsul la îndemână, fiindcă au fost deja dezlegate. Prin urmare, virtutea și numai virtutea face pe cineva să fie deosebit, dar numai în interiorul unui stat? Dacă-mi va îngădui Cuvioșia ta a-mi spune părerea despre legătura dintre meritul și superioritatea celor două persoane, aș spune că pe drept Cuvioșia ta vede o deosebire, dar nu acolo unde ar trebui, fiindcă nu arhieria este cea care o naște.

Noi, iubite frate, cunoscându-ne nevrednicia și goliciunea, nici măcar nu îndrăznim a ne compara cu cel mai mic dintre monahi ce-și duce traiul cu modestie și petrece numai în asceză. Te încredinţez că nu este zi în care să nu-i fericesc pe cei afierosiţi Domnului și pe cei ce vieţuiesc, se mișcă și fiinţează într-Însul. Ce este mai de preţ și strălucit decât această viaţă? Ea pictează icoana și îi dă frumuseţea arhetipală, ea îl împodobește pe cel ce a dobândit-o; ea duce spre filozofie, ea descoperă taine, ea învaţă adevărul, ea face să fie auzit în inimă mereu proaspăt cuvântul dumnezeies, ea duce cu siguranţă spre sfârșitul cel dorit, ea îl face pe om urcător la cer, ea face ca respiraţia să fie o neîncetată cântare, ea ne arată că întreaga viaţă este numai armonie, ea ne unește cu îngerii, ea îl arată pe om asemenea lui Dumnezeu, ea ne duce la îndumnezeire, ea ne înrudește cu dumnezeirea. Iată, iubite frate, care este convingerea mea: eu îl socotesc pe nevoitor mai presus de Arhiereu și o mărturisesc cu toată sinceritatea.

Bucură-te în Domnul, Cel ce ne-a învrednicit pe noi a fi locuitori ai cetăţii cerești și roagă-te pentru noi, ca să ne învrednicim de harul ei.

Închei anunţându-te că, în curând, va fi gata, cu binecuvântarea lui Dumnezeu, tipărirea Istoriei Evanghelice, care va apărea în două sau trei săptămâni; voi avea, așadar, bucuria de

a o trimite dragostei tale și spre mulţumirea inimii Cuvioșiei tale cea preaplină de iubire pentru mine.
Îţi urez din inimă toate cele bune și transmite urările mele fraţilor din obștea Sfinţiei tale.

Nectarie de Pentapolis”.

SFÂNTUL NECTARIE, CANDITAT LA PATRIARHIE: OM DE SERVICIU

Sfinţitul director al Seminarului Rizarios s-a întors la Atena după o ședere de peste 2 luni la Sfântul Munte. La bucuria de a se fi rugat împreună cu părinţii aghioriţi și de a fi cântat la strană împreună cu dânșii cântările îngerești, s-a adăugat și aceea de a fi găsit în bibliotecile mănăstirilor destule manuscrise, pe care le-a copiat. Acestea îi erau de mare folos pentru studiile și scrierile pe care le plănuia.

S-a întors cu sufletul pregătit să-și ducă mai departe lucrarea începută la Rizarios, în mijlocul tuturor ispitelor și al împotrivirilor. Mai avea apoi de acoperit nevoile săracilor săi, mai ales acum când i se încredinţase administrarea unei averi uriașe, lăsate moștenire de un mare binefăcător al neamului, Andreas Singros. Faima școlii, datorată strălucirii îndumnezeitului său director Nectarie, crescuse și se răspândise atât de mult în Atena, încât a fost nevoie să se recurgă la bilete de programare pentru cei ce voiau să fie de faţă la Sfintele Liturghii pe care le săvârșea Părintele Nectarie, întocmai ca un serafim lipsit parcă de trup, și să-i asculte predicile.

A fost o perioadă în care Sfântul Nectarie a avut de înfruntat o criză sufletească. Bătrânul Patriarh Sofronie își trăia ultimele zile. Credincioșii ortodocși din Egipt se ridicaseră creând ca noul Patriarh să fie Nectarie de Pentapolis. Părintele primea dese vizite și scrisori din Egipt iar, pe de altă parte, prietenii din Atena îl rugau stăruitor să-și depună candidatura pentru

Patriarhie. Îi era greu să ia o hotărâre, deoarece își dorea o viaţă liniștită numai pentru rugăciune și pentru scris, dar se temea și de neascultare: dacă nesocotea voia lui Dumnezeu? Nu avea altă scăpare decât rugăciunea: a alergat la Preasfânta Născătoare de Dumnezeu, pe Care a rugat-O, plângând, să-i descopere voia Domnului.

Oamenii sfinţiţi, care s-au eliberat de patimi și al căror suflet, devenit sălaș al Duhului Sfânt, a fost pe veci robit de iubirea de Dumnezeu, pe toate le consideră bune doar de lepădat, și voiesc numai ce voiește Domnul. Nici posturile înalte de conducere nu le întunecă mintea, care le strălucește de strălucirea Harului, și nici funcţiile mărunte nu le coboară sufletele aprinse de iubirea pentru Dumnezeu. Ei se fac, bucuroși, slujitorii Domnului, împlinind orice voie a Sa. Preasfinţitul Nectarie, având inima rănită de iubirea sa necuprinsă pentru Iisus, cerea numai voia Lui, rugându-se neîncetat pentru aflarea ei.

Între timp, presiunile asupra lui se înmulţeau, fie că erau din partea unor oficiali, fie din partea simplilor credincioși. Revista Anaplasis, care apărea la Atena și era cea mai serioasă revistă a vremii, scria în numărul din 09.09.1899, sprijinind candidatura Părinetelui: „Candidatura sa este una din candidaturile care atârnă cel mai greu, fiindcă el este unul dintre cei mai distinși, cultivaţi, întreprinzători și ireproșabili Ierarhi pe care îi are Biserica Ortodoxă de Răsărit. Scriitor din cei mai roditori, lucrător neobosit al duhului, având drept hrană și desfătare slujirea cuvântului și adevărul, cu totul neiubitor de avere, iubitor al binelui până la mânie, liniștit dar puternic, blând dar hotărât, ducând o viaţă curată până la a împlini ceea ce Împăratul dorea de la soţia lui „să fie mai presus și de cleveteli și de orice bănuială”, modest, cuviinvios, având înfăţișarea și prestanţa unui om de lume, mai presus de meschinărie, de uneltiri, de patimă sau de invidie. Este unul din Episcopii cei mai desăvârșiţi, iar virtuţile sale, care formează un tot plin de armonie și dreaptă măsură, îl rânduiesc printre cei aleși din prima linie. Dacă pe tronul patriarhal al Alexandriei va fi urcat cineva mai capabil decât el, nimeni nu se va bucura mai mult decât Părintele. Dacă el va fi ales, lipsit de vanitate cum este, o singură ambiţie va avea: să fie întru totul vrednic de misiunea sa, în toată smerenia cugetului”.

Toate acestea l-au determinat să călătorească la Alexandria, lăsându-și soarta în mâinile Domnului. Iar Domnul S-a potrivit dorinţei robului Său de a rămâne departe de scandalurile Bisericii, care-i strică slujitorii și nu aduc nimănui vreun câștig, și de a-și sfârși viaţa ca un monah într-o mănăstire pe care Harul Sfântului a prefăcut-o într-o scăldătoare a Siloamului, și astfel, Patriarh al Alexandriei a fost ales Fotie.

Întors la Atena și eliberat de nehotărâre, s-a reîntors la slujba sa, plin de bucurie, de pace și iubire. Trăia cu gândul la așteptata sa plecare dintr-o lume care simţea că-l îngrădește. Devenise iarăși nudirectorul, ci păstorul Seminarului Teologic. Se întorsese la binefacerile sale, la poveţele, la iubirea sa, care izvora lumină, și la blândeţea sa negrăită. Era sufletul așezământului și Părintele duhovnicesc al atâtor suflete, pe care le educa prin tăcerea sa și prin adânca sa smerenie.

O întâmplare vădește cât de adevărată i-a fost dorinţa de a fi asemenea Domnului Iisus Hristos și a-L urma în nespusa Sa smerenie. A curăţat singur toaletele școlii, pentru că omul responsabil cu serviciul de curăţenie se îmbolnăvise. Considera curăţarea toaletelor ca fiind una din îndatoririle sale obligatorii și o făcea cu grijă exemplară și firesc. fără trufie, ca și cum era o treabă ce-i revenea de la sine și pe care era dator a o face. O asemenea ocupaţie dezgustătoare nu numai că nu coboară un creștin care știe de ce o face, ci, dimpotrivă, îl înalţă în ochii lui Dumnezeu, iar pe raţionaliști îi face să se închine în faţa măreţiei sufletului, ce nu doar propovăduiește umilinţa, al cărei rost este acela de a înălţa, ci o și întrupează în forma cea mai înaltă a coborârii de sine, proprie creștinismului.

Toate faptele noastre, pe care le facem ca niște creștini ce lucrează poruncile, ne arată măsura virtuţilor noastre. Se poate ca o viaţă întreagă s-o petrecem repetând aceleași fapte bune, care arată la fel și se ridică la aceeași înălţime, încredinţaţi că urmăm drumul drept; și de aceea, se poate să ne simţim mulţumiţi de noi și să-I mulţumim lui Dumnezeu pentru că suntem creștini. Ajuns în această stare, un suflet este luminat, dar numai pe jumătate, și pleacă din această lume cunoscând doar în parte ce este lumina, pe măsura puţinei lui silinţe.

Dar vine un suflet mare și depășește toate sufletele mijlocii. Se

luptă din putere în putere, lucrează toate poruncile, pune treptele, înaintează la fapte tot mai mari, se smerește foarte, își iubește vrăjmașii, se roagă pentru ce-i ce-l blesteamă și plânge împreună cu lumea. Un asemenea suflet, eliberat de patimile rele, pătimind cele dumnezeiești, se află în unire cu Dumnezeu, cântând, slăvind și mulţumind pentru toate binefacerile Lui. Scăldat în lumina Sfântului Duh, se bucură de roadele Acestuia, care sunt: dragostea, pacea, bucuria, credinţa, nădejdea... La acest praznic al fericirii și al frumuseţii duhovnicești, sufletul stă pregătit pentru orice jertfă. Are nevoie doar de un imbold din afară, de condiţiile potrivite și de mijlocul prin care să-și pună la încercare viaţa lăuntrică.

Sfântul Nectarie s-a gândit că, dacă îngrijitorul este bolnav și lipsește, va fi înlocuit și își va pierde slujba. Din iubire pentru aproapele, la cei 53 de ani ai săi, neţinând seama că este arhiereu, în fiecare dimineaţă lua mătura și buretele și curăţa toaletele, făcând ascultare cu ajutorul lui Dumnezeu. Unora le putea părea înjositoare, dar pentru cei care i se dăruiau cu bunăvoinţă, era cea mai înălţătoare. Astfel, dumnezeiescul Părinte s-a înălţat în ochii Domnului și ne-a lăsat o pildă de cea mai bună înălţare, smerenia. Cuprins de această simţire, proprie celor înduhovniciţi, el nu bănuia că ar fi făcut ceva peste îndatoririle sale ci, dacă l-ar fi întrebat cineva, i-ar fi răspuns: „ceea ce trebuia să fac, am făcut ca un rob netrebnic!”.

Eu, monahul Teoclit Dionisiatul (autorul), am povestit această întâmplare unui frate mirean care m-a vizitat și care era pornit împotriva conducerii Bisericii. Reacţia lui a fost: „Să cad în genunchi și să-i sărut picioarele!”. Iar eu gândeam în sinea mea ce putere are adevărata smerenie...

SPRE RECUNOAȘTEREA DREPTURILOR

Sfântul Nectarie își petrecea timpul îngrijindu-se și veghiind neobosit ca viaţa elevilor săi să se scurgă firesc și aceștia să progreseze cât mai mult. Un suflet sfinţit, care s-a desfăcut cu totul de cele omenești, devenind

nepătimitor și care s-a strămutat în ceruri, le dorește și le contemplă pe cele din ceruri, la care aspiră continuu. Timpul și-l petrece în psalmi, imnuri și cântări bisericești, cântând în inima Domnului, lucrând totodată neobosit binele în mediul său istoric. Dreptul miluiește și dă cu împrumut toată ziua. Mila sădită în suflet se revarsă în diferite chipuri spre cei ce au dragoste.

Directorul Seminarului, Nectarie, stăruind în rugăciuni și în propovăduirea cuvântului Domnului, se cheltuia fie în slujirea obișnuită, fie în Sfintele Liturghii, având peste acestea și îndatorirea spovedaniei și miluirea poporului înfometat, fiindcă veniseră vremuri de foamete mare și sărăcie. Toate acestea îi slăbiseră trupul peste măsură, încât cădea mereu bolnav. Cu trecerea timpului, prindea tot mai adânc rădăcini în sufletul său dorinţa de a se retrage la o mănăstire. Lucrarea sa la Seminar era importantă dar harul Duhului Sfânt lucrau într-însul. Desigur că putea să-i slujească pe fraţii săi rămânând în lume, călăuzit de Duhul Sfânt, dar avea și putinţa, fără ca aceasta să însemne neascultare faţă de Dumnezeu, de a-și schimba nu modul de viaţă. ci modul de a-și împlini lucrarea, fiindcă împrejurările exterioare au o influenţă hotărâtoare asupra alegerii felului în care cineva își trăiește viaţa.

Sfântul Părinte a cerut de la mănăstirea sa de metanie Nea Moni din Hios dezlegare, spre a putea vieţui ca monah unde ar fi voit. Mănăstirea i-a trimis dezlegarea la data de 24 noiembrie 1900 și i-a oferit un metoc în insula Paros, dar nu se știe de ce s-a opus Mitropolitul Paronaxiei.

Ca să cunoaștem sufletul împodobit de Sfântul Duh al Părintelui și modul său de viaţă, ajunge să citim, pe lângă scrierile sale, Theotokarion, care este o culegere cu peste 200 imnuri, tropare, cântări și Canoane închinate Preasfintei Născătoare de Dumnezeu, Maica Luminii. Viaţa sa lăuntrică se oglindește în mulţimea de stihuri de mulţumire, de rugă, de implorare și slăvire, compuse în diferiţi metri.

Ne aflăm în anul 1902, când statutul Preasfinţitului ierarh nu era încă clarificat. După alungarea sa din Egipt, a fost considerat Arhiereu rezident, neaparţinând de nici o Patriarhie. De aceea, s-a hotărât ca, în sfârșit și în vederea chinovirii sale acolo unde voia Dumnezeu, să-i scrie Patriarhului Fotie, cel care-i urmase Preafericitului Sofronie.

În scrisoarea sa,  pe care a trimis-o Patriarhului  Fotie la 10

octombrie 1902, Părintele Nectarie și-a expus problema și, gândindu-se la mulţimea de săraci pe care-i ajuta, i-a cerut să dea o rezolvare chestiunii aflate în suspensie a salariilor sale neridicate și, de asemenea, să clarifice statutul său ecleziastic. Urmează redarea textului scrisorii, care constituie un exemplu de smerenie și îndelungă răbdare a nedreptăţilor:

„Prea Fericite,

Trimit alăturat Prea Fericirii voastre 3 documente emise de fericitul întru pomenire Părinte și Patriarh al nostru, Sofronie, primul la data de 3 mai 1890 în Cairo, și următoarele două la 11 iulie 1890 în Alexandria, ambele, prin care Patriarhul Sofronie a hotărât încetarea mea din funcţie, m-a eliberat de îndatoriri, m-a demis ca pe un simplu paroh și m-a alungat din Egipt fără nici o judecată, fără nici o justificare și fără apărare, așa cum o dovedesc limpede și aceste 3 documente.

Această hotărâre, Prea Fericite, a fost luată încălcându-se Canoanele și rânduielile bisericești. Prea Fericirea sa, Sofronie, s-a arătat pe cât de nedrept pe atât de samavolnic (abuziv). Prin această hotărâre, simplă și nemotivată, care încalcă rânduielile Bisericii, a fost izgonit un arhiereu al Tronului, înscris în Codice, hirotonit în acest Tron, care multe a lucrat și a cheltuit pentru acest Tron. Ce poate fi mai nedrept și mai abuziv?

Fericitul întru pomenire Patriarh Sofronie, în înscrisul dat în 11 iulie 1890, scrie „de vreme ce au fost încheiate conturile administraţiei sale și i s-au plătit toate salariile până la data la care se cuvenea a-i fi plătite, nu mai datorează nimic și nu mai are nimic de primit de la Tronul nostru patriarhal”. Patriarhul Sofronie nu pomenește limpede deloc care este perioada în care s-ar fi cuvenit să primesc salariu. Aceasta pentru că nu precizează când anume încetează dreptul meu de a mai primi salariu. Poate Prea Fericirea voastră va crede că acest moment coincide cu cel al eliberării de îndatoririle noastre. Din nefericire, nu. După socotinţa Patriarhului Sofronie, ce nu se întemeiază pe vreun

drept, dreptul meu la salariu ar înceta imediat după hirotonirea mea întru Arhiereu. De aceea mi s-a refuzat plata a 16 salarii lunare, cele de la hirotonirea mea întru Arhiereu, pe care a întârziat a mi le plăti din cauza dificultăţilor economice spunea, până la demisia mea, deși eu mă aflam în serviciul Tronului, așa cum o dovedesc documentele pe care le-am depus. Faptul că aceste cuvinte „se cuvenea a-i fi plătite” se referă la perioada de dinaintea hirotonirii mele întru Arhiereu, se poate dovedi din registrele Patriarhului Sofronie, fiindcă în ele este înscrisă data încetării plăţii salariului cuvenit pentru slujirea mea la Tronul Patriarhal. Dar noi, din respect adânc pentru sfinţita sa persoană și din duh de pace, ca să nu facem zarvă plângându-ne de această îndoită nedreptate, ne-am supus voii sale și am plecat din Egipt, nădăjduind că ni se va face dreptate în ziua în care Dumnezeu va binevoi. Consider că ziua aceea s-a apropiat o dată cu numirea Preafericirii voastre pe Tronul Patriarhal. De aceea, o rog pe Preafericirea voastră să-mi facă dreptate, recunoscându-mă drept Arhiereu al Tronului vostru Patriarhal și să-mi facă cunoscută, printr-un înscrisi, dreapta sa hotărâre.

Nădăjduind că Preafericirea voastră va binevoi a-mi face dreptate și va rândui cele cuvenite pentru postul meu, îmi exprim dinainte recunoștinţa și rămân cu toată evlavia.

Preasupusul, Nectarie de Pentapolis”

În zadar a așteptat Sfântul Nectarie un răspuns. Cel ce-i studiază viaţa cu atenţie, descoperă că lungi perioade de timp le-a petrecut ca un străin, ca unul de alt neam ce nu aparţinea nici unei Biserici, socotit venetic (străin). Poate aceasta l-a făcut să se simtă străin de lume și astfel să fie și mai apropiat de Dumnezeu. Pronia dumnezeiască, care-l călăuzea spre și mai înalte culmi de sfinţenie, nu-l lipsea de ispite. Una din ele era și faptul că nu i se recunoștea funcţia sa organică în ierarhia Bisericii.

Trebuie să menţionăm: cu câtă nepătimire creștinească aștepta toate împotrivirile și nedreptăţile? Pe toate le primea netulburat, cu toate că

durerea îi era sporită de șușotelile despre alungarea sa din Egipt, șușoteli nefrăţești ale unor oameni pătimitori din jurul său.

După un an de așteptare, îndelung-răbdătorul Părinte a fost nevoit să se adreseze Patriarhiei Ecumenice, de vreme ce de ea aparţinea ca ierodiacon. Dreptul canonic îi impunea să aparţină unei Biserici Autocefale. Din acest motiv, i-a scris Patriarhului Ecumenic de atunci, Ioachim al 3-lea. Urmează textul scrisorii, datată 13 septembrie 1903, socotind-o pildă de cuget smerit:

„Prea Fericite,

Cu evlavie trimit Preafericrii voastre copia scrisorii mele către Preafericirea sa Fotie, Patriarhul Alexandriei, alături de alte 3 copii ale Înștiinţărilor trimise de Patriarhul Sofornie, prin care mă destituia din funcţia pe care o aveam la Patriarhia Alexandriei, mă elibera de îndatoririle pe care Preafericirea sa mi le-a încredinţat, mă demitea ca simplu paroh și mă alunga fără judecată și fără a-mi da dreptul să mă apăr, așa cum o dovedesc textele Înștiinărilor alăturate.

În scrisoarea trimisă Preafericirii sale Patriarhului Alexandriei Fotie, îi ceream să repare nedreptatea ce mi s-a făcut și să fiu repus în drepturile cuvenite. Preafericirea sa, deși acum 11 luni a primit scrisoarea la care alăturasem copiile după originalul Înștiinţărilor despre Depunerea mea, ne-a considerat totuși nevrednici de un răspuns. Fiindcă nu știam cum să procedez și aveam nevoie de un sfat, am considerat că este de datoria mea să mă adresez Preafericirii voastre sfinte și închinate și să-i cer sfaturile înţelepte, pentru a ști ce anume ar trebui să fac.

Scopul cererii mele, adresate Preafericirii sale Patriarhul Fotie, în legătură cu îndreptarea nedreptăţii pe care am suferit-o, au fost rânduirea mea ca Arhiereu al Bisericii Ortodoxe Răsăritene și cunoașterea Autorităţii Bisericești de care aparţin și căreia mă supun ca Arhiereu, fiindcă, așa cum au stat lucrurile cu mine până acum, am slujit ca Arhiereu de sine stătător, ce nu

aparţine nici unei Biserici Autocefale. În Grecia, după 14 ani de slujire neîntreruptă ca funcţionar al statului, Sfântul Sinod mă consideră „Arhiereu rezident”, fiindcă în toate actele sinodale pe care mi le-a trimis se folosește expresia „Arhiereu rezident”. Cred că nici Preafericirea voastră și nici un alt cunoscător al Canoanelor și rânduielilor Bisericii nici nu poate socoti bun și nici nu poate aproba ca un Arhiereu să fie cu desăvârșire de sine stătător și să nu aparţină vreunei Biserici, fapt de care nu s-a pomenit până acum în cronicile bisericești.

Cred că Preafericirea voastră e datoare a da un răspuns cererii mele și a-mi face cunoscută părerea sa cu privire la Înștiinţările și la Depunerea mea, date de fericitul întru adormire Patriarh Sofronie, pentru a o cunoaște și a rândui cele cuvenite în ceea ce mă privește.

Depun la Preafericirea voastră cererea și fiindcă aceasta este una din îndatoririle mele, întrucât în calitate de cleric mă aflu sub jurisdicţia Tronului Ecumenic, așa cum se arată în copia anexată a Actului de Hirotonire întru ierodiacon.

Am convingerea că Preafericirea voastră va binevoi să mă sfătuiască ce se cuvine să fac în situaţia în care mă aflu și va orândui cele necesare pentru a fi repus în slujirea de Arhiereu al Bisericii Ortodoxe de Răsărit.

Rămân cu nemăsurat respect și sărut preasfânta dreaptă a Preafericirii voastre, de la care cer binecuvântare și pe care o rog să se roage Domnului pentru mine, robul Său supus.

Nectarie de Pentapolis”

Nu trebuie să uităm că „cei mari”, fie ei oameni politici, fie oameni ai Bisericii, nu sunt cu desăvârșire liberi. Se găsesc întotdeauna într-un cerc de prietenii, de dușmănii, de interese, de oameni puternici, de care depind și de care sunt legaţi fără voia lor. Fiecare acţiune a lor influenţează direct sau indirect interesele pe care le reprezintă. Și Ioachim, un mare Patriarh, ar fi putut cu siguranţă interveni în favoarea Preasfinţitului de Pentapolis, atât de

nedreptăţit, dar știa că s-ar fi ciocnit nu numai de Fotie al Alexandriei, ci și de protectoarea lui, regina Olga, sora Ţarului, care apăra atât Tronul de la Constantinopol, cât și pe greci de nesăţioasa poftă a turcilor. De altfel, este știut că pe Patriarhul Fotie regina Olga l-a impus, în vreme ce poporul ortodox din Egipt îl cerea pe Sfântul Nectarie. Din acest motiv, Patriarhul Ioachim al 3-lea s-a mărginit la a-i trimite un mesaj frăţesc „celui prigonit pentru dreptate”. Așa cum Cuvântul Întrupat, Domnul nostru Iisus Hristos ”a venit la ale Sale și ai Săi nu L-au primit” și S-a coborât în lumea Lui și printre creaturile Sale și tot străin a fost, tot așa și credincioșii robii Săi trebuie să-I calce pe urme. Are un înţeles adânc obișnuinţa oamenilor de a se lepăda de sfinţi. În această lepădare se descoperă cât sunt de diferiţi. „Ce ne va fi nouă, Îţi va fi și Ţie, Iisuse, Fiul lui Dumnezeu?”.

Într-adevăr, Sfântul Nectarie iubise lumea și se cheltuise pe sine slujind-o; se ruga cu lacrimi și se străduia din răsputeri pentru mântuirea tuturor celor ce veneau la dânsul, dar nu se legase de oameni cu legături deosebite. Toată viaţa fusese un străin, un venetic, un „rezident”. Acest sentiment al înstrăinării l-a însoţit pe parcursul întregii sale vieţi neprihănite.

ÎNCEPUTUL LEGĂTURILOR DUHOVNICEȘTI

Pentru ierarhul dăruit cu înţelepciune dumnezeiască și stăpânit de dorul de a fi împreună cu Hristos și de așteptarea chinuitoare de a vedea frumuseţea de necuprins cu mintea a chipului Său, singura soluţie care-l mai putea alina era retragerea la mănăstire. Fiind un om întru totul sfinţit, înţelept cu duhul și foarte pătrunzător, a cântărit ce era mai important: să rămână și să slujească mai departe Seminarul Rizarios sau să se retragă ca preot la o mănăstire, unde lumina duhului său avea a spori și mai mult? A ales mănăstirea. De altfel, se apropia de bătrâneţe și ar fi preferat să-și petreacă ultimii ani în căinţă și în rugăciune, „la picioarele” iubitului Domn Iisus Hristos.

Pronia dumnezeiască, cea care rânduiește lucrurile cu mult timp înainte, a făcut să apară și împrejurările potrivite. La Seminar, opera sa, de strălucit educator și păstor, născuse o foarte intensă mișcare creștină, în mijlocul unui popor ce se aflase aproape nepăstorit. Deși centrul ei era Rizarios, mișcarea a crescut și s-a întins, la acea vreme, în toată Atena. Credincioșii de toate categoriile priveau ca pe o mare cinste și o mare binecuvântare a-l primi pe Părinte în casă, fie doar pentru câteva ore. Blândeţea și smerenia acestui ierarh sfânt și înţelept, oglindite în toată făptura sa și în felul plin de evlavie în care slujea, readucea la viaţă sufletele celor adunaţi, cu cuvinte mai dulci decât mierea.

Lucrurile s-au întâmplat astfel: odată, Părintele se afla în casa unui om cu stare, Mathopulos, fratele ieromonahului Eusebie. În acea casă, atunci, s-au pus temeliile unei mănăstiri. Părintelui i-a fost dat să cunoască un suflet îngeresc, pe Hrisanthi cea oarbă. Tânăra își pierduse vederea fizică din anii copilăriei, dar Dumnezeu îi deschisese ochii sufletului. Sufletul ei sorbea cu nespusă bunăvoinţă tot ce credea a-i fi de folos și spre îndrumare de la oamenii înduhovniciţi și de la biserică, unde mergea cum este rânduit. Cu toate că nu știa carte deloc, dragostea ei de a învăţa dar și curăţia minţii o făceau să semene cu un teolog.

Tânăra Hrisanthi s-a spovedit la Părintele Nectarie, care a fost copleșit de sfinţenia vieţii fetei. Tânăra avea mai multe prietene de vârsta ei, fecioare care aleseseră să-și închine viaţa lui Dumnezeu. Toate doreau să aibă un părinte duhovnicesc care să le înveţe și să le călăuzească, căruia să-i încredinţeze cârma sufletului lor. În inima lor prinsese rădăcini dorinţa de a se călugări.

Hrisanthi le-a adus și pe prietenele ei la Părinte, să-l cunoască și să se spovedească. Ele i-au mărturisit Arhiereului lui Hristos marea lor dorinţă de a se face monahii. Acești copii ai Domnului, cunoscându-l pe Preasfinţitul Nectarie, și-au aflat alinarea dorită a sufletului, iar dorinţele lor o binecuvântată împlinire.

Părintele, le-a primit în inima sa milostivă pe aceste fecioare sărace, dar nespus de evlavioase. Cu pătrunderea sa și datorită rugăciunilor, vedea că în viitor voia lui Dumnezeu era să întemieze o mănăstire de maici.

Pentru sine își dorea mănăstirea Sfântului Ioan Botezătorul din insula Skopelos. Dar Dumnezeu unde voia oare? De aceea, înţeleptul Părinte le-a îndemnat pe aceste noi fiice ale sale, afierosite Domnului, să cerceteze și să afle un loc potrivit și să-l înștiinţeze de îndată ce-l vor fi găsit. După ce au căutat în mai multe părţi, au găsit în Eghina o mănăstire veche, căzută în ruină, ce avusese hramul Izvorul Tămăduirii. Fecioarele l-au anunţat pe Sfântul Nectarie iar acesta, după ce s-a încredinţat în cursul unei vizite, și-a dat consimţământul să se așeze lângă mănăstire până vor fi ridicate chiliile. Oamenii înstăriţi ai locului s-au arătat interesaţi de refacerea mănăstirii, aflată la 6 kilometri de oraș, doritori să ajute la repararea construcţiilor.

În vara anului 1904, trei tinere, având-o drept stareţă neoficial pe fata fără vedere, dar luminată de Sfântul Duh, s-au așezat lângă vechea mănăstire părăsită, în locul numit Xantos. Deși le dăduse consimţământul viitoarelor călugăriţe să se așeze acolo, Părintele Nectarie, ca un suflet sfinţit ce era, mai aștepta încă să se arate voia Domnului. Astfel, într-o zi, în data de 19 octombrie 1904, într-o scrisoare către fiicele sale duhovnicești, le vestește „că Dumnezeu ne-a descoperit voia Sa cea sfântă cu privire la întemeierea noii mănăstiri și că a binevoit ca această sfântă mănăstire să se ridice și să strălucească”.

Le mai aducea la cunoștinţă că Arhiepiscopul Atenei nu numai că le binecuvântase lucrarea, dar le făgăduise că va face tot ce era necesar ca noua mănăstire să nu se afle sub ascultarea altei mănăstiri, ci să se rânduiască drept locaș de sine stătător. Părintele le spunea că Arhiepiscopul făgăduise să le sporească obștea cu alte câteva monahii de la Mănăstirea Kalamon. Pe lângă toate acestea, Preasfinţitul Atenei aprobase ridicarea unei biserici pe cheltuiala unei binefăcătoare, pe nume Alexandra, biserică pe care avea intenţia s-o sfinţească el însuși de Paște.

Sfântul Nectarie voia, întocmai ca Apostolul Pavel, ca toate lucrurile să se facă „după rânduială”. Deși avea puterea de a le ridica duhovnicește pe acele fecioare, învăţându-le știinţa lui Dumnezeu, el se îngrijea și de cele privitoare la traiul lor zilnic cum era hrana și culcușul, fiindcă el pe toate le vedea legate unele de altele, alcătuind o unime ce lucra nedespărţită de Dumnezeu.

Când avea timp, mergea în binecuvântata insulă ca să sprijine sufletește și să călăuzească pe tinerele monahii spre adevărata viaţă monahală, să supravegheze lucrările la mănăstire și la viitoarea sa chilie, aflată în afara mănăstirii. De fiecare dată se folosea de prilej și slujea, predica, semănând cuvântul Domnului în poporul care se aduna din oraș, fiindcă între timp i se întinsese în toată insula faima de sfânt făcător de minuni.

Se povestește că atunci când Sfântul Nectarie s-a hotărât să meargă pentru prima dată în Eghina, după Paștele din 1904, ca să inspecteze regiunea pentru ridicarea mănăstirii, un tânăr posedat din insulă, mai înainte de a ajunge Părintele, se tăvălea și striga anunţând de venirea lui. În timp ce ceilalţi încercau să-l liniștească și să-l facă să tacă, el mai tare striga: „Vine stăpânul, de la Rizarios. Dumnezeu s-a îndurat de locul acesta, vine Preasfinţitul de Pentapolis”. Cum a debarcat, Sfântul Nectarie a fost întâmpinat de oameni care l-au anunţat de acel tânăr posedat. Părintele s-a îndreptat către acel loc, tânărul fiind încă pe jos, strigând aceleași lucruri, și-a ridicat cugetul și privirea spre cer, a făcut o mică rugăciune aprinsă și apoi a atins gura posedatului cu vârful toiagului arhieresc, zicând: „Duh pitonicesc, vicleanule și necuratule, îţi poruncesc în numele lui Iisus Cel Răstignit să ieși din tânărul acesta!”, și demonul a ieșit din copilul care avea 15 ani.

Întâmplarea a făcut înconjurul insulei ca fulgerul iar oamenii erau stăpâniţi de o mare evlavie și teamă de puterea lui Dumnezeu. De aceea, a doua zi, când Părintele se pregătea să plece cu măgărușul spre Xanthos, locul de temelie al mănăstirii, între cei ce se apropiau să ia binecuvântare de la dânsul se afla și o tânără femeie bolnavă, ca femeia cu scurgere de sânge din Evanghelie. Îndată ce s-a apropiat de Sfântul Nectarie, a strigat: „Stăpâne al meu, Părinte sfânt” și i-a sărutat rasa. După ce a primit binecuvântarea Părintelui, femeia s-a simţit vindecată. Nu contenea a-I mulţumi lui Dumnezeu pentru minunea de care au aflat toţi locuitorii Eghinei.

Tot în acele zile s-a mai arătat un semn minunat, care ne-a rămas consemnat în scris: înainte de plecarea la Atena, locuitorii au trimis câţiva reprezentanţi, ca să-l roage pe Părinte să facă o rugăciune pentru ploaie, căci insula se uscase ca pustiul din pricina unei secete nemiloase, ce ţinea de 3 ani și jumătate. Părintele Nectarie se grăbea să ajungă la slujba sa de la Seminar,

dar le-a promis oamenilor că se va întoarce Duminica următoare. Venind ziua de Duminică, tot poporul s-a adunat în Catedrală și a asistat cu cea mai mare evlavie la Sfânta Liturghie slujită de Părinte. La sfârșit, el le-a spus credincioșilor să îngenuncheze și a început a citi, cu credinţă și lăcrimând, rugăciunile speciale de ploaie. Poporul lui Dumnezeu striga cu toată durerea „Doamne miluiește”, iar Catedrala răsuna plină de jale.

După rugăciune, Sfântul se pregătea să se îmbarce, petrecut de tot poporul, cu evlavie și dragoste. Avea nădejde la Dumnezeu că va trimite ploaie. Într-adevăr, în aceeași după-amiază, după ce s-a urcat în vapor, trăsnetele au început a brăzda cerul. O dată cu plecarea vaporului a început să cadă o ploaie torenţială care nu s-a oprit zile întregi, încât alţi reprezentanţi ai Eghinei l-au vizitat pe Părinte la școală, ca să se mai roage o dată, de data aceasta ca Dumnezeu să oprească ploaia, care ameninţa acum să facă stricăciuni. Preasfinţitul a surâs și i-a încredinţat că ploaia se va opri după ce Dumnezeu va fi dat pământului atâta apă câtă avusese nevoie.

În această atmosferă începuseră lucrările la biserica mănăstirii al cărei hram avea să fie Sfânta Treime. Tot poporul insulei îl aștepta pe sfânt ca pe salvatorul insulei.

DE LA RIZARIOS LA EGHINA

Scrisorile pastorale ale preablândului și sfântului Părinte Nectarie mărturisesc purtarea sa de grijă pentru mănăstire și măicuţe, timp de 4 ani pe care i-a petrecut la Rizarios și, în cursul cărora, s-a dăruit cu toată fiinţa operei sale de binefacere. În același timp lucra și ogorul sufletelor gingașe ale elevilor Seminarului, dăruindu-le cunoștinţe teologice și îndrumându-i și învăţându-i ce înseamnă viaţa trăită în evlavie și în duh.

Era cunoscut printre săraci pentru milostenia sa și cheltuia foarte mult timp primindu-i pe fraţii săi întru Hristos care veneau la el cu felurite nevoi. Odată, când nu mai avea ce da, și-a dăruit cealaltă rasă și lenjeria nouă

pe care tocmai o primise. Altora le dădea recomandări către prietenii săi oameni de afaceri, pe care-i ruga să-i angajeze. Cu alte cuvinte, sufletul său milostiv îl îmboldea mereu să fie toate pentru toţi și totdeauna să rămână îndatorat.
Atunci când se întâmpla să-i mai rămână ceva timp, lua condeiul și scria fie imnuri și cântări închinate Maicii Domnului, Însăși suflarea și bucuria vieţii, fie cărţi pentru elevi sau pentru Biserică din care pe cele mai multe le dăruia.

Se povestește mult despre respectul pe care îl impusese elevilor săi, profesorilor sau consilierilor Seminarului. Toată lumea recunoștea că se petrecuse o schimbare la Rizarios. De aceea, în ultimii doi ani toţi începuseră să simtă cu durere că Sfântul îi va părăsi și se va retrage în pustia Eghinei, iar el nu părea să se răzgândească.

Se gândea că cel dintâi rod al rugăciunilor și al ostenelilor sale era construirea bisericii celei noi pe locul celei vechi, dar mult mai mare decât cea veche. De aceea, s-a mai dus o dată în insula Eghina, la 1 iulie 1906, pentru a inaugura construcţia bisericii și a o închina Sfintei Treimi, după tipicul Bisericii Ortodoxe. Dragostea pentru Dumnezeul în treime și-o manifesta în imnurile pe care le compunea și ar fi putut spune ca și Sfântul Grigorie Teologul: „Treimea mea, lucru și nume scump mie”.

Timpul dumnezeiescului nostru ierarh trecea în lupte duhovnicești, în rugăciuni fierbinţi și lacrimi de evlavie, în arderea erosului dumnezeiesc, în binefacerile revărsate asupra tuturor, în iubirea pentru vrăjmași, în slujirea lui Dumnezeu și în cântările către Născătoarea de Dumnezeu; câteodată slăbit trupește și ostenit peste măsură, altădată chinuit de boli, care însă îi dădeau prilejul unei nestânjenitoare și tainice uniri cu Domnul, când scriind fiicelor sale duhovnicești din Xanthos, când „arzând și luminând” ca un felinar.

Acum, în vârstă de 62 de ani, încărcat de virtuţi ca un pom aplecat de roade, cu sufletul sfinţit, atingând starea de dumnezeire, prin simţire duhovnicească și prin cunoașterea Părinţilor Bisericii, se socotea deja întru totul dăruit datoriei de îndrumător ce-o avea faţă de tinerele călugăriţe din Eghina. Astfel simţind, îi scria la 21 decembrie 1907 tinerei nevăzătoare,

dar luminate de Duhul Sfânt, de acum stareţa mănăstirii: „Am început să mă gândesc că prezenţa mea este deja necesară în mănăstire. Am întemeiat-o cu monahii tinere, nedeprinse cu mănăstirea... ce nu știu încă ce este jertfirea pentru desăvârșire... Venind în Eghina ca să vă așez în mănăstire, nu știam că mi-am asumat o obligaţie care mă va aduce și pe mine tot în Eghina. Gândul și dorinţa mea erau îndreptate în altă parte, la Ioan Botezătorul din Skopelos, când o voce lăuntrică mi-a spus: ţi-ai luat o datorie în Eghina și trebuie s-o împlinești rămânând în Eghina...”.

Dorinţa Sfântului Nectarie era, așadar, aceea de a se retrage nu în Eghina ci la Mănăstirea Sfântul Ioan Botezătorul din Skopelos. N-a urmat însă chemarea acesteia, ci voia lui Dumnezeu Căruia îi era dator. De altfel, am amintit că Sfântul Părinte, ca unul ce cunoaște drumul cel drept, considera că nu trebuie să dorească ceea ce-l mulţumea pe el, fie și duhovnicește, ci ceea ce Dumnezeu voia. De aceea, se obișnuise să se lepede, fără greutate, de propria lui voie.

Timpul nu-l grăbea. Astfel, la 7 februarie 1908, și-a depus demisia în Consiliul de Administraţie al Seminarului:

„Am cinstea de a vă aduce la cunoștinţa onoratului Consiliu al Seminarului că, dat fiind faptul că trupul meu este tot mai slăbit și deseori supus bolilor, mă simt neputincios a mai împlini îndatoririle importante pe care le impune conducerea școlii și că, de aceea, mă văd nevoit să vă înștiinţez, cu mare tristeţe, că demisionez de la conducerea Seminarului. Mă rog din inimă lui Dumnezeu să vă binecuvânteze pe cei ce lucraţi pentru făptuirea binelui, iar școala, pe care am iubit-o din adâncul inimii, s-o acopere și s-o ducă la împlinirea mai departe a scopului ei înalt, cel pentru care a fost întemeiată de fericiţii întru pomenire întemeietorii ei, veșnică să le fie pomenirea. Primiţi încredinţarea înaltei mele consideraţii și iubiri, cu care rămân același rugător fierbinte la Dumnezeu.

Director, Nectarie de Pentapolis.”

Consiliul a acceptat demisia Părintelui după ce a discutat-o 4 zile

în ședinţă. Exprimându-și tristeţea, consiliul a hotărât a-i acorda ca recunoaștere a meritelor sale deosebite, o pensie lunară de 250 de drahme, care atunci era o sumă însemnată. Ministerul Cultelor i-a acceptat, de asemenea, demisia și în actul oficial, pe care i l-a trimis, scria printre altele: „Demisia v-a fost acceptată, iar Casa Regală își exprimă mulţumirea pentru îndelungata și merituoasa voastră slujire”.

Părintele se eliberase de povara pe care o reprezentau îndatoririle de director al Seminarului, dar numai formal, căci Consiliul l-a rugat să mai rămână până se va găsi un înlocuitor potrivit. Și-a amânat, așadar, plecarea, așa cum îi scria Xeniei într-o scrisoare din 15 februarie 1908 și, așa cum reiese dintr-o altă scrisoare, trimisă din Eghina ucenicului său Sakkopulos, în insulă a venit abia în preajma Paștelui sau după Paște.

Urmându-l pe Apostolul Pavel, lucra cu propriile sale mâini pentru binele obștesc, cum ne putem da seama din scrisorile trimise credinciosului său secretar Sakkopulos, pe care-l ruga să se ocupe de anumite comenzi. Vedem că într-o scrisoare comandase „două ocale de tălpi de piele pentru încălţări femeiești” pe care, se știe, le meșterea singur. În altă scrisoare îi spunea lui Sakkopulos „îmi zidesc casa în afara mănăstirii și într-o lună va fi gata, nădăjduiesc”. Desigur, Părintele nu era constructor ci ajuta pe construcotori, cărând materiale.

Lucrând astfel, îmbrăcat într-o rasă veche, cu scufie și cizme, în toiul verii, a fost întâmpinat de Arhiepiscopul de atunci al Atenei, Meletie Metaxakis, și de către părintele Filotei Zervakos, așa cum relatează însuși părintele Filotei. Părintele Filotei, care gustase din viaţa de ostenitor, l-a fericit pe Sfântul Nectarie. Însă Arhiepiscopul îl compătimea, dar fiindcă „și potrivnicul știe a cinsti virtutea unui bprbat”, Meletie, văzând o așa mare smerenie la sfinţitul arhiereu, mișcat de sărăcia pe care o îmbrăţișase de bună voie, l-a sărutat și i-a spus: „Tu, Nectarie, așa?”, iar îndumnezeitul și preasmeritul Părinte i-a răspuns: „Așa a binevoit Domnul”.

Cititorul va fi atent la răspunsul preablândului Părinte Nectarie. El cunoștea mai bine decât oricine terminologia voinţei lui Dumnezeu. Sunt 3 termeni: bunăvoire (termen care descoperă că ceva îi este mai mult bineplăcut lui Dumnezeu; în limbaj teologic se numelte voia dintâi), iconomie (termen

care ne arată că ne pregătește pentru împlinirea unui scop sfânt) și îngăduire (termen care înseamnă că Dumnezeu vrea să dea o lecţie). Așa își vede ascultarea și slujirea cel ce cunoaște tainele Harului.

Atunci, Arhiepiscopul Meletie, fără a-și da seama că prin cuvintele sale îl ispitea pe robul lui Dumnezeu, a zis: „Nectarie, nu vor trece mulţi ani și mănăstirea ta, pentru care te ostenești acum în zadar, va ajunge ca dărâmăturile acestea pe care le vezi înaintea ta”. La aceste cuvinte, smeritul nevoitor al Eghinei, dăruit cu vedere duhovnicească, a răspuns profeţind: „Frate și împreună-slujitor, mănăstirea mea nu va ajunge nicicând așa cum zici, dimpotrivă, pe lângă ea și altele se vor ridica în curând în această insulă, spre slava Dumnezeului nostru Cel în Treime”.

După terminarea bisericii, Părintele i-a scris, la 18 mai 1908, credinciosului său ucenic Sakkopulos, dându-i indicaţii pentru cumpărarea celor trebuincioase sfinţirii care s-a făcut la 2 iunie 1908, cum scrie și pe placa de marmură de la intrare: „S-a ridicat din temelii acest sfânt locaș închinat Treimii Celeia de trei ori însorite, spre lauda cea veșnică, de către Nectarie, fostul Arhiereu de Pentapolis. Temelia s-a pus la 1 iulie. S-a sfinţit pe 2 iunie 1908”.

În ciuda noilor sale griji, acuma era mult mai mult monah. Căpătase pacea dorită, inima îi ardea în rugăciune, slăvind Sfânta Treime sau închinând imnuri Maicii Domnului Care îl ocrotea de toate cele rele, în chipurile știute de Dânsa și Care îi dăruia vedenii și îi descoperea cele nevăzute.

Întrucât maicile și rasoforele știau doar puţină sau deloc carte, Părintele le-a învăţat să scrie și să citească, pentru a putea citi din Sfinţii Părinţi sau din cărţile bisericești. Le-a învăţat, de asemenea, cântările Sfintelor Liturghii și ale praznicelor. La vremea aceea, în mănăstire se aflau între 15 și 20 de vieţuitoare. Le mai preda și muzica bizantină, ca să poată cânta la privegheri. Se străduia să le înaripeze sufletele și să le zidească, luându-se pe sine drept smerită pildă, purtând lăuntric veșmântul Domnului.

PRIMELE SĂGEŢI ALE sATANEI

Unde umbrește Harul lui Dumnezeu, satana nu are loc. Nu poate sta în flăcările și în lumina Sfântului Duh. Iar sufletul purtător de Dumnezeu al Părintelui Nectarie, plin de lumina și de focul Duhului Sfânt, care făcea și trupul său părtaș la energiile nezidite ale lui Dumnezeu, era neapropiat pentru ispitirile diavolului. Vrăjmașul mereu dădea târcoale cetăţii și încerca, prin uneltiri, din afară să o piardă. Dar singura cale de ispitire care-i mai rămăsese, atât cât Domnul îi îngăduia, era calea războaielor din afară: calomnii, uneltiri, ponegriri, invidii și ură. Acela, desigur, își alegea uneltele cele mai potrivite pe care, sub diferite pretexte, le convingea să ducă război preablândului și preasfinţitului ierarh și monah.

Pe când mai locuia la Atena, Părintele Nectarie obţinuse consimţământul Mitropolitului Atenei, Teoclit, să reconstruiască Mănăstirea Izvorul Tămăduirii din Eghina, de mult căzută în ruină. Vorbise și măicuţelor despre această aprobare, pe care o considera voinţa Domnului, așa cum le scrisese în scrisori. Asigurările verbale repetate, pe care i le dăduse Arhiepiscopul Atenei, aveau valoarea unui contract pentru el, care nu cunoștea ascunzișuri. De aceea, începuse deja lucrările de reconstrucţie.

Mănăstirea Sfintei Treimi se făcuse deja cunoscută și dobândise o oarecare faimă. Cel mai mult îi impresionase pe clerici hotărârea fostului Arhiereu de a părăsi orice altă activitate din cadrul Bisericii și de a se retrage într-o mănăstire în pustiul Eghinei. Vremurile de atunci erau potrivnice monahismului, iar spiritul Bisericii era aproape necunoscut. Tradiţia spirituală fusese uitată și doar puţini mai citeau scrierile Sfinţilor Părinţi. Prin urmare, vrăjmașul își făcuse un aliat bun din ignoranţă ca să pornească război împotriva Sfântului din Eghina, care-l ardea cu rugăciunile sale. Vedea că mănăstirea sfântului avea să-i aducă, pentru multă vreme, pagubă.

Urâtorul de oameni îl ataca pe sfânt fie năpustindu-se asupra lui, fie folosindu-se de alţii, convingând cugete neluminate, cu argumente ce păreau adevărate, să-i facă pe voie, ajungând până la crimă și făcându-i să creadă că astfel îl slujeau pe Dumnezeu.

Nu știm cine l-a stârnit pe Mitropolitul Teoclit să privească deodată cu ochi răi mănăstirea deja refăcută, pentru care el însuși dăduse aprobare. Știri neliniștitoare despre reaua dispoziţie a Mitropolitului ajunseseră și la Părinte, care, cunoscând el însuși de ce este în stare diavolul, nu s-a tulburat. Lăsându-se cu totul în grija Domnului și căutând scăpare la Preasfânta Născătoare de Dumnezeu, Fecioara Maria, a rămas liniștit, păstrându-și fericirea interioară și rugându-se neîncetat pentru binele întregii lumi. Numai maicile s-au neliniștit din cauza zvonurilor și i-au împărtășit temerile lor Părintelui, care le-a liniștit cu cuvinte ce îndemnau la credinţă neclintită, explicându-le că fiecare lucru bun trebuia neapărat să fie încercat de ispite.

Cu toate acestea, ca să facă ce se cuvenea, a hotărât să-i scrie Mitropolitului Atenei, ca să-i reamintească consimţământul verbal pe care i-l dăduse pentru reconstruirea mănăstirii și să-i ceară recunoașterea ei oficială, pentru a intra în rândul legii și a putea încheia contracte, a putea primi donaţii și celelalte.

Așadar, i-a scris Mitropolitului Teoclit, cu tot respectul cuvenit, o scrisoare pe care o reproducem în întregime:

„Eghina, 7 august 1913.

Către Înalt Prea Sfinţia Sa, Prea Sfinţitul Mitropolit al Atenei și Președintele Sfântului Sinod, Teoclit.

Înalt Prea Sfinţite,

N-am dorit s-o tulbur pe Înalt Prea Sfinţia Voastră vorbindu-i despre situaţia sfintei noastre mănăstiri, cruţând-o de încă o preocupare și grijă ce s-ar fi adăugat la atâtea altele, dar sunt necesităţi ce o impun și care mă obligă s-o fac acum.

Sfânta Mănăstire întemeiată în Eghina, cu binecuvântarea Înalt Prea Sfinţiei Voastre, se află în situaţia absolut necesară de a vă cere sprijin moral pentru a fi recunoscută ca persoană juridică, a i se recunoaște conducerea, a primi

donaţii, a putea cumpăra sau vinde și a avea propriile sale bunuri. Fiindcă, așa cum ne-a adus la cunoștinţă domnul Likudis din Eghina, de profesie jurist în Atena, contractele încheiate și toate achiziţiile de până acum n-au nici o valoare juridică, dat fiind că obștea mănăstirii noastre nu este persoană juridică și pentru că vânzătorii le pot refuza dacă nu se împlinesc mai multe formalităţi. În plus, mi-a mai atras atenţia că mănăstirea pe care, ca s-o asigur după moartea mea în favoarea vieţuitoarelor sale, am preluat-o ca proprietate a mea, poate fi moștenită de fratele meu și de nepoţii mei, care pot revendica averea mea mobilă și imobiliară. Toate aceste lucruri, pe care le-am făcut cunoscute și monahiilor, le-au scufundat în cea mai mare deznădejde, temându-se pentru soarta obștii în viitor.

Până acum, noi nu ne-am preocupat de recunoașterea mănăstirii de către Guvern fiindcă Înalt Prea Sfinţia Voastră, așa cum probabil își amintește, mi-a declarat că este suficientă recunoașterea sa de către Înalt Prea Sfinţia Voastră. Acum însă, aflăm că Înalt Prea Sfinţia Voastră n-o mai recunoaște. Zvonul acesta, adevărat sau nu, o dată ce s-a răspândit printre credincioși, ne-a păgubit mult mănăstirea și o păgubește încă. Domnul Milonopulos, a cărui nepoată și fiică adoptivă voiește a vieţui în mănăstirea noastră, a înzestrat-o cu o casă în Pireu, ce valorează mai mult de 30.000 de drahme. Condiţia sa este că dânsa se va putea folosi, atât cât va trăi, numai de banii proveniţi din chirie, urmând ca după moartea ei casa să fie donată Orfelinatului din Pireu, aceasta pentru că mănăstirea noastră nu este persoană juridică și nu poate primi avere prin testament. Există riscul de a mai pierde o casă pe care cineva voiește să ne-o doneze după moarte, prin testament. De asemenea, mănăstirea mai poate pierde o casă ce i-a fost lăsată prin testament de o doamnă, binefăcătoare a mănăstirii. În al patrulea rând, doamna Maria Kraniotu a depus la Banca Naţională suma de 2000 drahme în contul obștei mănăstirii, dar și pentru aceasta suntem în primejdie a o pierde,

fiindcă nu putem trimite un reprezentant al mănăstirii care să prezinte o procură semnată și purtând ștampila mănăstirii.

În faţa unei asemenea cereri, n-am știut ce trebuie să facem. Am întocmit, pentru deplina încredinţare atât a avocatului donatoarei, cât și băncii, un act notarial prin care obștea noastră o împuternicește pe maica Atanasia să primească donaţia. Avocatul ne-a cerut însă un act purtând ștampila mănăstirii. M-am gândit atunci să întocmesc la notariat, în calitate de proprietar al mănăstirii, o procură care să dovedească precum că eu sunt împuternicit să primesc banii mănăstirii, dar iarăși nu există nici un act care să certifice că eu sunt întemeietorul ei și că maica stareţă trebuie să fie reprezentantă și celelalte. De aceea și afacerea s-a împptmolit. În al cincilea rând, trei monahii, una din Atena și două din Pireu, au primit un teren în Faliro și celelalte două, case în Pireu. Dorim să le vindem și să depunem banii pe numele mănăstirii la Banca Naţională, dar întrucât mănăstirea nu este recunoscută oficial de către Biserică și nici legal, fiindcă nu este persoană juridică, nu poate întreprinde nici un demers. Se află așadar în impas și nu știe ce trebuie să facă în această situaţie.

Acestea sunt motivele care m-au silit să cer Ministerului Învăţământului și Cultelor să recunoască mănăstirea și ștampila sa. Nu m-am adresat Înalt Prea Sfinţiei Voastre ca să nu o supăr cu problemele noastre. Voiam doar să arăt că ministerul trebuie să vă ceară părerea și că nu Sfinţia Voastră este cea care trbuie să întocmească cererea, ceea ce, cred, i s-ar fi părut neplăcut Sfinţiei Voastre. Deja, Înalt Prea Sfinţite, ne aflăm în faţa unei dileme. Fie mănăstirea va fi recunoscută de către Biserică și de către Stat ca mănăstire particulară, supusă Mitropoliei Atenei, rânduindu-se după prevederile Canoanelor pentru monahi, fie își va schimba și caracterul și numele și va fi recunoscută numai de către Stat ca Așezământ moral-religios și cu personal alcătuit din călugăriţe, după modelul așezămintelor de maici ale Bisericii Apusene. Aștept, cu nădejde de la evlavia și

dragostea Înalt Prea Sfinţiei Voastre, rezolvarea problemei sau a dilemei noastre.

Rămân, cu cel mai adânc respect, cel mai mic frate întru Hristos al Prea Sfinţiei Voastre.

Nectarie de Pentapolis”

Scrisoarea a fost trimisă pe data de 10 august 1913. Timpul a trecut, a venit din nou vara, și Teoclit, continuator al spiritului antimonahal al aceluia al cărui nume îl purta, Teoclit Farmakidis, nu l-a considerat pe marele nostru ierarh vrednic nici măcar de un răspuns formal. Însemna că Mitropolitul nu se hotărâse asupra momentului în care avea a-și da pe faţă adevăratele sentimente.

Dar dumnezeiescul Nectarie care avea locaș în ceruri, dorindu-L numai pe Hristos, stăpânit numai de erosul dumnezeiesc, unit cu rugăciunea inimii cea izbăvitoare a sufletului și rugându-se neîncetat pentru vrăjmași, rămânea liniștit în chilia sa din faţa mănăstirii. Ajunsese la 67 de ani, dar, deși îl chinuiau bolile bătrâneţii, „era puternic în Hristos Domnul Său Cel Care-l întărea”. Zăvorât în mănăstirea sa, dar preumblându-se în dorinţă printre cele cerești, sigur și unit cu toţi sfinţii, vieţuind în sărăcie pentru Domnul Hristos, dar în bogăţia bunătăţilor celor veșnice, dăruia această bogăţie și sufletelor simple și nu numai vieţuitorilor în mănăstiri, ci și celor ce veneau la dânsul să afle alinare, nădejde, să se spovedească, să se lumineze cu sfaturile sale lipsite de orice rătăcire, să se ajute în îndoita lor sărăcie.

Acest ierarh, ce părea ciudat multor oameni cultivaţi care nu puteau înţelege cum de renunţase de bună voie la slava omenească și coborâse toate treptele umilinţei, era văzut de popor ca un sfânt trimis de Dumnezeu, fiindcă oamenii văzuseră cu ochii lor puterea rugăciunilor sale atunci când îl tămăduise pe copilul posedat din Eghina, când adusese ploaie și alte semne minunate. O altă minune este și aceasta: un pescar, care nu mai prinsese nimic de o lună, pentru că apele în care pescuia fuseseră populate de rechini, a venit la dânsul și, plângând de ţi se rupea inima, i-a căzut la picioare și l-a rugat să-l scape de nenorocire. Părintelui Nectarie i s-a făcut milă de el, i-a binecuvântat

năvoadele și i-a dat binecuvântare, spunându-i să meargă în pace. După 15 zile, pescarul s-a întors fericit să-i spună sfântului, cu lacrimi de recunoștinţă, că niciodată în toată viaţa lui nu prinsese atâţia pești ca acum. Preasmeritul Nectarie I-a dat slavă lui Dumnezeu și I-a mulţumit, în rugăciunile sale tainice, pentru minunile Sale.

Dat fiind că trecuse atâta timp și Mitropolitul Teoclit nu dăduse vreun răspuns, Sfântul Nectarie s-a văzut nevoit să-i mai scrie o scrisoare și să ceară de la Autoritatea sa bisericească recunoașterea oficială a mănăstirii și supunerea ei Arhiereului de care aparţinea. Redăm conţinutul scrisorii, care datează cu data de 20 iunie 1914:

„Eghina, 20 iunie 1914.

Către Înalt Prea Sfinţia Sa, Prea Sfinţitul Mitropolit al Atenei și Președintele Sfântului Sinod, Teoclit.

Înalt Prea Sfinţite,

Dorind eu cu ardoare să înalţ un sfânt jertfelnic pentru slujirea lui Dumnezeu Cel în Treime, am ridicat o biserică în insula Eghina, pe temelia unei biserici mai vechi, ce fusese, se spune, pe vremuri a unei mănăstiri de maici, de mult părăsită și dărâmată. Am închinat acest nou locaș lui Dumnezeu Cel în Treime, Căruia Îi aducem slujire cu mintea și cu duhul.

Voind ca această sfântă dorinţă a mea să dureze pururea și voind să fac din acest sfânt locaș un Așezământ pentru fecioare, așa cum a fost mai înainte, și voind iarăși să fiu binefăcătorul unor fecioare ce s-au afierosit Domnului, am adus câteva suflete sfinţite dăruite lui Dumnezeu și le-am rânduit pentru slujirea Lui. Mănăstirea dărâmată de mai ieri s-a transformat într-un Așezământ de maici, care, cred, împodobește această insulă din eparhia binecuvântată de Dumnezeu a Înalt Prea Sfinţiei Voastre.

Dat fiind că lucrarea a început cu bine și, cu ajutorul lui Dumnezeu, se arată a fi înaintat, îmi iau, cu toată evlavia, îndrăzneala de a o înștiinţa, în legătură cu mersul ei, pe Înalt Prea Sfinţia Voastră,

ca una ce este Autoritatea ecleziastică conducătoare. Voi cere Înalt Prea Sfinţiei Voastre aprobarea pentru întemeierea Așezământului de fecioare, cerându-i și să-l recunoască ca mănăstire particulară de maici, aflată sub ocrotirea Sfintei Mitropolii a Atenei, de care ţine.

Înalt Prea Sfinţia Voastră! Dorinţa mea aprinsă este ca acest Așezământ de maici să fie un model de mănăstire, care să facă cinste de Dumnezeu binecuvântatei voastre eparhii și, totodată, o pildă pentru sfintele mănăstiri ale statului și un locaș de mare folos tuturor celor ce vor veni să i se închine. Spre împlinirea acestui ţel atât de mult râvnit, las Sfinţiei Voastre toată libertatea de a întocmi un regulament după care să se călăuzească monahiile nevoitoare ale mănăstirii spre a se arăta modele de virtute și desăvârșire.

Ne-am îngrijit și de traiul vieţuitoarelor ei, asigurându-le o oarecare avere, ce va spori și se va înmulţi după încuviinţarea și recunoașterea lucrării noastre.

Încredinţat de marea iubire de Dumnezeu și de evlavia Înalt Prea Sfinţiei Voastre, aștept, nădăjduind, aprobarea și recunoașterea sfintei noastre mănăstiri închinate Sfintei Treimi.

Rămân cu respect al Înalt Prea Sfinţiei Voastre preasupus, Nectarie de Pentapolis.”

RĂZBOI DIRECT DIN PARTEA BISERICII

După două luni, Mitropolitul Teoclit, cum era de așteptat, i-a trimis Părintelui actul pe care-l redăm mai jos. Desigur, tot ce spune acolo se întemeiază pe Sfintele Canoane și este adevărat. Mai puţin adevărat este ceea ce susţine Prea Sfinţitul Teoclit, cum că mănăstirea a fost construită fără a fi fost înștiinţat. Pretenţia Mitropolitului de a fi informat în legătură cu mănăstirea este justă, de vreme ce nu fusese recunoscută ca fiind de sine

stătătoare. De altfel, în monahismul ortodox există, în paralel cu Sfintele Canoane, mai multe tipuri de regim juridic după care se rânduiește viaţa mănăstirilor. Și, întrucât mănăstirea Sfânta Treime din Eghina nu fusese recunoscută, ea se afla sub directa conducere și jurisdicţie a Mitropolitului Atenei, autoritatea responsabilă care avea dreptul de a o desfiinţa, dacă fusese ridicată fără aprobarea sa.

Toate acestea le cunoștea Părintele Nectarie, dar avea conștiinţa împăcată, fiindcă n-ar fi început să constuiască mănăstirea dacă n-ar fi avut încuviinţarea verbală repetată de nenumărate ori a mitropolitului Teoclit. De dragul istoriei, redăm în continuare întregul conţinut al actului emis de Teoclit:

„Atena, 30 septembrie 1914

Către Înalt Prea Sfinţitul Nectarie, fost Mitropolit de Pentapolis, Eghina.

Cu adâncă durere în suflet, Înalt Prea Sfinţite, am aflat că Înalt Prea Sfinţia Voastră, fără voia și știinţa noastră, a întemeiat în Eghina, aflată sub păstorirea noastră, o obște de femei al cărei număr sporește din zi în zi. Că a ridicat acolo chilii, cel mai adesea, pe cheltuiala acestor femei, și un locaș de rugăciune și că, de asemenea, dirijează această obște în toate, ca și cum ar fi stareţ într-o mănăstire recunoscută; am aflat că Înalt Prea Sfinţia Voastră tunde monahii și le ridică în treptele călugăriei până la marea schimă, că slujește ca preot paroh Sfintele Liturghii în această obște nou întemeiată, ajutat și de maici, pe care le-a rânduit să slujească alături de sine și care poartă veșminte sfinte, adică mânecuţe și orar.

Tare ne doare sufletul că Înalt Prea Sfinţia Voastră, cunoscând foarte bine Sfintele Canoane ale Sfintei noastre Biserici (mai cu seama Canonul al IV-lea, întocmit la cel de-al IV-lea Sinod Ecumenic, care rânduiește: „... a hotărât ca nimeni, nicăieri, să nu zidească, nici să întemeieze mănăstire sau locaș de

rugăciune fără încuviinţarea Episcopului orașului... Să nu primească pe nimeni în mănăstire, din cei ce doresc a se călugări, fără îngăduinţa aceluiași Episcop...” sau primul Canon de la cel de-al 12-lea Sinod Ecumenic, care poruncește: „Nimănui nu-i este îngăduit a zidi mănăstire fără știinţa și voia Episcopului... nici a se înscrie în arhivele episcopale”.), a înaintat la lucrarea mai sus pomenită fără a lua seama, înainte de a o începe, la toate câte sunt rânduite a fi făcute sau la câte vor avea de suportat cei ce pornesc la o lucrare din îndemn propriu și spre propria lor vătămare.

Da, ne doare, Înalt Prea Sfinţite, nu numai din pricina celor ce aţi cutezat a face în acest chip, dar și fiindcă, urmând același Canon 4 de la al 4-lea Sinod Ecumenic, după care suntem datori a ne arăta cuvenita purtare de grijă mănăstirilor, considerăm a fi datoria noastră s-o chemăm pe Înalt Prea Sfinţia Voastră prin prezenta scrisoare să ne dea, în calitate de Episcop conducător, socoteală în scris pentru următoarele fapte:

1. De ce fără știinţa și voia noastră, Episcopul conducător, aţi înfiinţat mai sus numita obște și cu ce scop?

2. Care este numărul vieţuitoarelor ce alcătuiesc astăzi această obște. Spre a fi pe deplin lămuriţi, să ne fie trimis un tabel cuprinzând: numărul în creștere al vieţuitoarelor, numele, prenumele, vârsta, locul de naștere al fiecăreia, data intrării în obște, data tunderii, cum și de către cine au fost tunse monahii, dacă într-adevăr au fost tunse?

3. Câte chilii s-au construit pentru aceste femei, cât s-a cheltuit și cine a acoperit cheltuielile, care este numele său și ce sumă a donat?

4. Cărui sfânt este închinată biserica mănăstirii. Cât s-a cheltuit pentru ridicarea ei și cine a donat banii. Dacă biserica a fost sfinţită după tipicul Sfintei noastre Biserici, ce Arhiereu a sfinţit-o, când a avut loc sfinţirea și dacă înainte de zidire și de sfinţire s-au săvârșit cele rânduite?

5.  Dacă într-adevăr  vă ajută la săvârșirea Sfintei

Liturghii și la celelalte slujbe maici rânduite pentru această slujire, care poartă, cum am spus mai înainte, veșminte sfinte și care este slujirea lor?

6. Cum vieţuiesc maicile care alcătuiesc obștea în ceea ce privește igiena, ne referim la locuinţă, hrană, la veșminte. Cine sunt furnizorii și cei ce slujesc obștea? De unde se aduc cele de trebuinţă traiului?

7. În ce fel conduce, în general, Înalt Prea Sfinţia Voastră viaţa obștei?

8. Care este regulamentul care legiuiește viaţa trupească și duhovnicească în totul, în parte și în toate privinţele.

Așteptăm de la Înalt Prea Sfinţia Voastră să ne trimită cât mai repede cu putinţă darea de seamă scrisă pe care i-am cerut-o, cu răspunsurile la toate punctele de mai sus.

Al Înalt Prea Sfinţiei Voastre frate în Hristos,

Teoclit al Atenei”

Un om de statura Părintelui nostru, cel asemenea îngerilor, având atâta dragoste, atâta smerenie și cunoscând atât de bine legile duhovnicești, nu se lasă schimbat de ispite, pe care de altfel le așteaptă. Sfântul Nectarie era pregătit să le întâmpine nu numai pe cele venite din partea Autorităţii sale bisericești, ci toate ispitele pe care le îngăduia Dumnezeu. De bună seamă că era evidentă lipsa de sinceritate a Mitropolitului Atenei și a celor din jurul lui, fiindcă nu era cu putinţă să nu cunoască ce se petrecuse în urmă cu 6 ani în Eghina, ca să ceară o verificare tocmai acum.

Având adânc întemeiată în inimă „pacea mai presus de minte”, sfântul a redactat cu multă smerenie răspunsul, zece zile după ce primise scrisoarea Mitropolitului. E posibil să fi redactat un raport general cu datele cerute de la maici și de la ucenice, în numele cuvioasei maicii stareţe, care l-a rugat să adauge câteva fraze despre cum se simţeau dânsa și celelalte surori în mănăstire. Este posibil și ca raportul să fi fost scris de maici și sfântul doar să fi corectat textul.

Este în spiritul sfântului, care pe toate le răbda cu bucurie, faptul că și-a început apărarea, împotriva rânduielii și a formulărilor obișnuite, punând la începutul scrisorii cuvintele pe care le-a rostit, în încercările sale, Sfântul Ioan Gură de Aur, cuvinte cu care gura sa s-a închis pe veci în exil: „Slavă Ţie Doamne pentru toate”. Aceste cuvinte cuprind în ele multe înţelesuri. Este aici și mulţumire, și dojană, și dovadă a puterii de îndurare, dar și un protest blând. Redăm, în continuare, această scrisoare a sfântului irerarh Nectarie, ca o mărturie istorică a etapelor și a încercărilor prin care au trecut el și mănăstirea sa, care astăzi este cunoscută în toată lumea:

„Eghina, 10 octombrie 1914

Către Înalt Prea Sfinţia Sa Mitropolitul Atenei

și   Președintele   Sfântului   Sinod,   Teoclit,   cu

închinăciune

„Slavă lui Dumnezeu pentru toate”.

Răspunzând înscrisului Înalt Prea Sfinţiei Voastre din 30 ale lunii trecute, cu nr. 1363/616, vă fac cunoscute următoarele:

a) Că nu am ridicat nici o mănăstire în Eghina și cu atât mai puţin fără știinţa Înalt Prea Sfinţiei Voastre.

b) Că am vizitat, cu îngăduinţa Înalt Prea Sfinţiei Voastre, vechea mănăstire părăsită și dărâmată din Eghina, cu gândul să așez acolo câteva fete sărace, evlavioase și dornice să se călugărească, luând asupra mea grija întreţinerii lor și cheltuiala întemeierii obștii, și să contribui la reconstruirea acestei mănăstiri, cu bunăvoirea și binecuvântarea Prea Sfinţiei Voastre. În timpul primei vizite, ne-au însoţit la mănăstire și primarul, domnul Peppas, și egumenul mănăstirii Hrisoleontissa, Teodosie, care mi-a spus că va recomanda Înalt Prea Sfinţiei Voastre să pună la dispoziţie un fond pentru bugetul mănăstirii, pentru sprijinirea ei și a obștii nou înfiinţate. Domnul Peppas mi-a mărturisit dorinţa

sa de a vedea mănăstirea restaurată. Întorcându-mă la Atena, am vorbit cu Înalt Prea Sfinţia Voastră despre această vizită și despre discuţia pe care am avut-o și v-am cerut încuviinţarea să încep această lucrare pe cheltuiala mea și să le așez pe fete. Între timp, fetele au venit în Eghina, ca să vadă mănăstirea și să întrebe un ofiţer de poliţie, pe care îl cunoșteau, dacă așezându-se acolo se aflau în siguranţă și ferite de primejdii. Chiar atunci le-am trimis răspunsul Înalt Prea Sfinţiei Voastre. Răspunsul acela există și astăzi. Spre a vă reaminti acest fapt, vă voi aduce aminte ce ne-a spus Prea Sfinţia Voastră: că după ce lucrarea va fi terminată, o veţi trimite la mănăstire și pe cuvioasa maică Iatrakou, împreună cu fiicele sale care vieţuiesc ca monahii și ne-am rugat ca spusa să

vi 	se împlinească. 

c) 	Această  mănăstire  căzută  în  ruină  avusese  o 

biserică cu hramul „Maica Domnului - Izvorul Tămăduirii”. Cu aprobarea domnului primar, am dărâmat biserica, întrucât oricum stătea să cadă, ţinându-se numai într-un zid, și am ridicat din temelii, pe același loc, o biserică nouă închinată Sfintei Treimi, pe care am sfinţit-o cu aprobarea Înalt Prea Sfinţiei Voastre, luând Sfântul Mir de la Mitropolie. La Sfinţire am slujit împreună cu epitropul Înalt Prea Sfinţiei Voastre și cu un sobor de preoţi din oraș, chemaţi la cererea mea de către epitropul Înalt Prea Sfinţiei Voastre.

d) Privitor la tunderea fecioarelor întru maici, întrebând-o pe Înalt Prea Sfinţia Voastră dacă va trebui s-o întreb și să cer încuviinţare pentru fiecare maică nouă, Înalt Prea Sfinţia Voastră mi-a răspuns că nu e nevoie. Am întrebat-o totuși pe Înalt Prea Sfinţia Voastră printr-o scrisoare oficială, aflând de la Prea Sfinţitul de Kalavrita și Eghialia, Timotei, că sunteţi profund nemulţumit că săvârșesc tunderea maicilor fără a vă întreba. Neprimind nici un răspuns, am considerat acest lucru ca pe o încuviinţare tăcută.

e) Privitor la ipodiaconiţe, vă fac cunoscut faptul că

slujesc ca paraclisere în Sfântul Altar. Îmbrăcarea lor s-a făcut după tipicul citeţilor din bisericile orășenești, care îmbracă odăjdii sfinte. Mânecuţele sunt îngăduite din următoarele motive: de vreme ce într-o mănăstire de maici nu există diaconi, iar mănăstirea noastră nu are preoţi, și de vreme ce eu nu mă pot îngriji de curăţenia bisericii și nu pot face întotdeauna slujba paracliserului, iar locașul are absolută nevoie de persoane rânduite pentru această slujire care să cureţe sfintele vase, să schimbe acoperămintele și sindoanele Sfintei Mese, să poarte sfântul Artoforiu și să facă toată lucrarea paracliserului din Altar, am considerat că e bine să rânduiesc pentru aceasta două maici, care să îngrijească pe rând de biserică. Atunci când este neapărată nevoie, ele aduc surorilor greu bolnave Sfânta Împărtășanie într-un mic potir, lucrat special pentru acest caz. În afară de această excepţie necesară, în rest slujirea lor este aceea de paracliser.

f) Viaţa monahiilor care alcătuiesc această obște, despre care i-am vorbit Înalt Prea Sfinţiei Voastre, este viaţa de obște.

g) Conducerea mănăstirii i-a fost încredinţată, fără sfântă slujbă, primei venite să vieţuiască în mănăstire, fecioarei nevăzătoare Hrisanti Stronghilu, acum maica Xeni, pentru înţelepciunea, cuminţenia și virtutea ei. Ea conduce acum mănăstirea și ei îi dă socoteală întreaga obște.
h) Lucrarea noastră este aceea de a ne împlini sfintele îndatoriri de preot al mănăstirii, de a o întreţine pe cheltuiala noastră, de a ne îngriji de desăvârșirea ei și de a o duce spre împlinirea ţelului drept spre care tinde. Deja, Înalt Prea Sfinţite, apropiindu-ne de sfârșitul lucrărilor pe care Înalt Prea Sfinţia Voastră a încuviinţat a le începe, o lăsăm acum în grija Sfinţiei Voastre ca s-o vegheze și după dorinţa voastră plină de evlavie să ajungă o mănăstire model, spre cinstea și slava de Dumnezeu binecuvântatei eparhii a Înalt Prea Sfinţiei Voastre.

i) Regulamentul care rânduiește viaţa trupească și duhovnicească a vieţuitoarelor nu este altul decât traiul cumpătat: hrană pentru viaţa cea trupească, iar pentru cea duhovnicească vieţuirea de obște.

În ceea ce privește banii intraţi în vistieria mănăstirii, maica stareţă, conducătoarea mănăstirii, a primit poruncă a-mi da o listă amănunţită a încasărilor și a cheltuielilor, pe care la rândul meu v-o trimit.

Al vostru preasupus,

Nectarie de Pentapolis”.

Studiind, scriind, călăuzindu-le pe fecioarele pe care le luase sub conducerea sa în „arta artelor și știinţa știinţelor”, care este monahismul, rugându-se necontenit și luptând împotriva diavolului, ca sufletele lipsite de apărare ale călugăriţelor și ale tuturor fiilor săi duhovnicești să fie acoperite mereu de Harul dumnezeiesc, timpul îi scurta viaţa și-l lăsa tot mai lipsit de puteri. Sfântul Părinte simţea cum i se apropie plecarea și se gândea tot mai des la ea. În așteptarea bunătăţilor viitoare, iubirea inimii sale era tot mai aprinsă. Se întreba mereu: „Când mă voi afla acolo și mă voi înfăţișa dinaintea feţei lui Dumnezeu?...”

Sufletul Sfântului Nectarie, părtaș necontenit lucrătorului har al Sfântului Duh, rămânea neclintit la feluritele atacuri ale vrăjmașului și ale uneltelor sale, lăsând în grija Domnului Hristos și a Fecioarei Maria mănăstirea și pe maicile nedeprinse încă cu uneltirile satanei. Fără a se neliniști, lucra cu mult folos acolo unde era nevoie și tot ce începea sfântul desăvârșea Dumnezeu. Când călugăriţele își făceau griji pentru soarta nesigură a mănăstirii, care nici după atâţia ani nu fusese recunoscută legal, sfântul lor Părinte duhovnicesc le liniștea, încredinţându-le că toate vor fi așa cum va voi Domnul. Le spunea ce vedeau ochii săi înainte-văzători, că mănăstirea lor va deveni mai târziu centrul unui pelerinaj panortodox.

Ajunși aici, suntem datori o lămurire. Un suflet unit în chip tainic cu Hristos, primind darurile Sale pe măsura pe măsura puterii sale de a le

primi - și să presupunem că sunt daruri de tămăduitor -, le dăruiește celor care au nevoie, atunci când îi cer cu credinţă ajutorul, fără a crede că el însuși le oferă, de vreme ce le-a primit de la Dumnezeu. Astfel se întâmplă cu sfinţii cât sunt în viaţă, dar și după adormirea lor în Hristos.
Sfântul Nectarie, îndemnat de adânca sa smerenie, credea că nimic nu este al său, ci, dimpotrivă, că toate sunt Harul și Mila lui Dumnezeu și vedea că Domnul îi împlinea dorinţele pornite din marea sa iubire de oameni, după multa sa dragoste pentru Tatăl și din îndrăznirea sa de fiu. După ce a căpătat darul înainte-vederii și a început să vestească faima pe care avea a o dobândi mănăstirea când dânsul va fi mutat la lumea cea veșnică și nestricăcioasă, și-a dat seama că Dumnezeu îi dăduse și harul tămăduirii, pe care l-au adeverit nenumăratele sale minuni, din care multe nici nu le cunoaștem. Ceea ce cunoștea dinainte și povestea ca în umbră și celorlalţi, era pentru el lucru simplu, minunat și firesc, ceva ce Dumnezeu lucra printr-un slujitor al Său. Și acela era el. De vreme ce „lui Dumnezeu Îi este a voi și a lucra” ce însemnătate mai avea unealta prin care Își arăta bogăţia sfintei Sale Mile? Din această pricină, darul înainte-vederii nu-l ispitea cu nimic și nu-i punea la încercare smerenia.

În timpul vieţii, sfinţii n-au dorit a făptui lucruri mari pentru popoare. Vedeau că dacă au îndrăznire la Dumnezeu și se fac prietenii Lui, vor avea de dăruit semenilor binefaceri nenumărate în toţi vecii și că îi vor ajuta pe fraţii lor în Hristos să ajungă la mântuirea cea veșnică. Aceasta este adevărata înţelegere a jertfirii și a lucrării lor pentru binele aproapelui.

Câte au fost și minunile și tămăduirile de boli și de suferinţe fără leac săvârșite de Sfântul nostru Părinte Nectarie! Câte și sufletele pe care, prin minunile sale, le-a întors spre căinţă și le-a ajutat să intre pe calea mântuirii! Câţi L-au slăvit, câţi Îl slăvesc și câţi Îl vor mai slăvi pe Dumnezeu datorită minunilor pe care, prin Harul Său, le-a săvârșit și le săvârșește prin prietenul Său Nectarie! Iată de ce înţelepţii creștini s-au nevoit și se nevoiesc să se sfinţească, fiindcă Învierea Domnului ne-a dat această putinţă, și iată de ce lucrurile stricăcioase nu-i ispitesc, ci se îngrijesc ca o dată cu împlinirea poruncilor lui Hristos să-și sfinţească sufletul și trupul și să-și ajute aproapele, ca unii de aceeași fire, să se sfinţească.

GRIJA PENTRU MĂNĂSTIRE

Multe au fost semnele și minunile împlinite de prietenul lui Dumnezeu și înainte de moartea sa aducătoare de viaţă. Martori vrednici de crezare au povestit că, odată, când dumnezeiescul Părinte mergea să slujească la bisericuţa Sfântului Dionisie, ocrotitorul locului, într-o dimineaţă i-a ieșit în faţă, pe cărare, un șarpe uriaș ce stătea pe coadă și șuiera din limbă ameninţător.

Sfântul Nectarie, cu netulburarea dăruită de rugăciunea sa neîntreruptă și de iubirea care-i ţineau tot timpul sufletul aprins, a făcut semnul Crucii cu toiagul său arhieresc spre șarpe și a zis: „În numele lui Iisus Hristos Dumnezeu, îţi poruncesc: acolo unde ești acolo să înţepenești. Iisus Hristos învinge!”. Șarpele s-a mai mișcat de câteva ori și apoi a împietrit pe loc, așa cum se găsea, cu capul ridicat. După săvârșirea Sfintei Liturghii, sfântul a trimis oameni să omoare șarpele cu pietre. Oamenii mărturiseau că niciodată nu mai văzuseră prin acele locuri o asemenea fiară.

Deși trecuseră deja 3 ani, mănăstirea tot nu fusese recunoscută oficial. Teoclit nu dăduse nici un răspuns la scrisoarea Sfântului Părinte și nici la raportul maicii Xeni. S-a mărginit numai la a face un fel de inspecţii, trimiţând mai mereu câte un arhimandrit.

Suntem deja în anul 1917 când în Salonic a izbucnit mișcarea separatistă a lui Venizelos, care a împărţit poporul în 2 tabere, atrăgând și Biserica. Teoclit, care era monarhist (regalist), s-a aflat în fruntea excomunicării eșuate a politicianului cretan, adică împotriva lui Venizelos. După venirea la putere a acestuia, Mitropolitul a fost detronat și în locul lui a fost ales Meletie Metaxakis. Judecata Domnului e de nepătruns, dar și plata Sa aducătoare de dreptate. În aceste împrejurări, Sfântul Părinte a depus la Sfântul Sinod o nouă cerere pentru recunoașterea sfintei sale mănăstiri din Eghina, închinate Sfintei Treimi. Cererea sa era însoţită de copiile celorlalte

acte și de copia cererii depuse la Ministerul Cultelor, pe care o vom reda în continuare:

„Eghina, 2 martie 1918

Către Cinstitul și Sfântul Sinod al Bisericii Greciei

Am onoarea de a depune la Cinstitul și Sfântul Sinod cererea de recunoaștere a sfintei mănăstiri de maici întemeiate de mine cu hramul Sfânta Treime și de a trimite alăturat și istoricul ei, ca să-i cunoască începuturile. Depun, de asemenea, copia cererilor mele anterioare către fostul Mitropolit al Atenei și fost președinte al Sfântului Sinod, Înalt Prea Sfinţitul Teoclit, în care ceream să se recunoască mănăstirea ridicată de mine în Eghina.

Prima cerere este din 7 august 1913, cea de-a doua din 20 iunie 1914 și cea de-a treia din 10 octombrie 1914. Aceasta din urmă a fost scrisă ca răspuns la scrisoarea trimisă mie de fostul Mitropolit al Atenei, Înalt Prea Sfinţitul Teoclit. Vă trimit, de asemenea, copia cererii mele către Onoratul Minister al Cultelor, tot pentru recunoașterea aceste Mănăstiri.

Trimit alăturat și:

1) o copie a actelor prin care Consiliul Municipal din Eghina ne cedează Biserica având hramul Izvorul Tămăduirii din Palia Hora (Orașul Vechi) dimpreună cu cele câteva chilii părăsite și dărâmate.

2) Înștiinţarea cu nr 5279 trimisă de Prefectura Atticii primarului Eghinei, prin care se aprobă cedarea bisericii cu hramul Izvorul Tămăduirii din Palia Hora.
3) Actul de cesiune cu nr 17126 întocmit la Notariatul din Eghina.
4) Certificatul cu nr. 17.126 eliberat de judecătorul de ocol, custodele cărţii funciare din Eghina.
La toate aceste demersuri făcute de mine pe lângă Înalt Prea Sfinţitul și pe lângă Ministerul Cultelor, nu mi s-a dat vreun răspuns, din motive care nu mi s-au adus la cunoștinţă.

Dorind a căpăta un răspuns în vederea recunoașterii necesare a mănăstirii, mă adresez Cinstitului și Sfântului Sinod, cu rugămintea de a se pronunţa în această problemă.

Încredinţat că cererea mea va fi aprobată, rămân cu cel mai adânc respect,

Nectarie de Pentapolis.”

Se pare că războiul dus împotriva mănăstirilor în vremea lui Farmakidis nu luase încă sfârșit. Conducerea și administraţia Bisericii, alcătuită din Episcopi ce studiaseră teologia cu profesori formaţi la Universităţile protestante, simţeau dacă nu chiar aversiune, cel puţin nu simpatie pentru mănăstiri și monahi. De aceea, mănăstirea Sfântului Nectarie întâmpina atâtea greutăţi și piedici, care nu erau altceva decât o formă mascată de refuz a autorităţilor de a o recunoaște. Aceasta, în ciuda faptului că ierarhii cu siguranţă ceva tot trebuie să fi aflat despre marea lucrare din insulă și despre faima tot mai întinsă a marelui și sfinţitului ctitor al mănăstirii, pe care copiii, ca fiinţe curate ce sunt, îl vedeau înălţându-se cu un metru deasupra pământului când săvârșea slujba Sfintei Liturghii.

În zadar s-a luptat sfântul să înfrângă împotrivirea Părinţilor din Sinod și să le trezească interesul, fie spunându-le că mănăstirea va sluji drept școală de fete „unde tinerele aveau a primi o educaţie moral-religioasă desăvârșită și a deveni învăţătoare în așezămintele pentru fete”, fie ameninţându-i vădit că mănăstirea va fi trecută în grija statului, ca obște a unor fecioare evlavioase, „după modelul Bisericii Apusene”.

Din nefericire, arhiereii cunoșteau și trăiau atât de puţin bogăţia Bisericii Ortodoxe, încât nu bănuiau că monahismul este nedespărţit de Biserică.

Se pare că Domnul îi rezervase credinciosului său slujitor și această încercare: să le înveţe la rândul lui, pe maicile pe care le păstorea, ce este adevărata răbdare, prin pilda păcii sale netulburate, trăită în cea mai adâncă bucurie.

Cum  vom  vedea  mai  departe,  mănăstirea  a  fost  în  sfârșit

recunoscută, la 4 ani după adormirea Cuviosului Nectarie. După urcarea sa pe tronul arhiepiscopal al Atenei, înţeleptul și luminatul profesor de la Universitatea din Atena și totodată marele teolog și apărător al Ortodoxiei, eruditul profesor nutrit din spiritul Părinţilor Bisericii, Hrisostomos Papadopulos, a pus capăt situaţiei neclare a mănăstirii. În afară de dragostea pe care o avea pentru mănăstire și de faptul că știa care este adevărata valoare a monahismului, dânsul i-a urmat Sfântului Nectarie la conducerea Seminarului Rizarios. Acolo a putut aprecia atât persoana, cât și opera predecesorului său. Astfel, arhiepiscopul Hrisostom, a anunţat măicuţele prin Hotărârea emisă la 15 mai 1924 că mănăstirea era recunoscută și că se conducea după canoanele și rânduielile celorlalte mănăstiri.

„Atena, 15 mai 1924

Către surorile Mănăstirii Sfânta Treime, Eghina.

După dorinţa totdeauna pomenitului ctitor al mănăstirii sfinţiilor voastre, aceasta a fost recunoscută, cum deja am făcut cunoscut prin Decretul din 31 martie 1924, ca una din mănăstirile active ale Bisericii Greciei. Se va supune, cun începere de la această dată, canoanelor și regulilor după care se conduc și vieţuiesc toate sfintele noastre mănăstiri. Mănăstirea va fi administrată în mod responsabil de un consiliu stăreţesc format din 3 membri, ce va respecta aceste canoane; dat fiind că pentru alegerea lui trebuie împlinite anumite formalităţi, noi am numit deja un consiliu interimar, alcătuit din monahiile Nectaria - stareţă, Casiana și Atanasia în funcţia de consilieri. Slujirea de econoamă o încredinţăm maicii Calinica, iar pe cea de secretară, maicii Fevronia. Celelalte îndatoriri le va rândui consiliul stăreţesc.

În conformitate cu Hotărârea Fondului General al Bisericii pe care v-o trimit alăturat, Consiliul stăreţesc va întocmi și va depunde la noi un buget de venituri și cheltuieli ale mănăstirii, fiindcă acum este persoană juridică. Consiliul va trebui

să se conformeze, pentru fiecare act, legilor și decretelor pe care vi le-am trimis alăturat. Atunci când, cu ajutorul lui Dumnezeu, vom vizita iarăși Mănăstirea, le vor rândui în amănunt pe toate, dorind ca prin această recunoaștere să-i acordăm toată protecţia; vom cere de la fiecare din surorile vieţuitoare să-și împlinească astfel, cu credinţă și frică de Dumnezeu, îndatoririle pe care le-a primit, supunându-se în chip neprefăcut tuturor hotărârilor Consiliului stăreţesc, cinstind-o pe egumenă, ca pe maica lor duhovnicească, în netulburată pace și iubire frăţească, străbătând împreună calea nevoirilor monahicești.

Harul și binecuvântarea lui Dumnezeu să fie cu voi

toate, amin.

Rugător fierbinte la Dumnezeu,

Hrisostom al Atenei.”

Arhiepiscopul a arătat mănăstirii Sfântului Nectarie multă afecţiune, poate și pentru că maicile îi arătaseră la rândul lor simpatie și îi spuseseră că „I-au trimis lui Dumnezeu rugăciunile și cererile lor aprinse ca să-l mântuiască” de fanatismul unui frizer ce se aruncase asupra lui cu foarfecele în Biserica Sfântului Constantin din Pireu. Conștiinţa aceluia se pare că se revoltase împotriva schimbării calendarului, de care, după zvonurile care circulau, singur responsabil ar fi fost arhiepiscopul. Continuăm cu scrisoarea de mulţumire a arhiepiscopului către monahii, scrisoare pe care ele au păstrat-o cu evlavie:

„Atena, 4 iulie 1927

Către Consiliul stăreţesc al Sfintei Mănăstiri Sfânta Treime, Eghina

Adânc mișcaţi, aducem mulţumire pentru scrisoarea pe care sfinţiile voastre ne-au trimis-o după incidentul petrecut în Biserica Sfântului Constantin. Ne bucurăm foarte și ne simţim

ușuraţi să știm că rugăciuni și cereri fierbinţi au ajuns la Sfântul Dumnezeu și din mănăstirea sfinţiilor voastre după acea întâmplare plină de grozăvie, născută dintr-un fanatism orb și dintr-un bigotism criminal. Ispita a găsit de această dată un nou pretext în calendar, voind a-i împinge pe nefericiţii făptași la o faptă cumplită, aceea de a lovi Sfânta noastră Biserică. Din nefericire, vrăjmașul mântuirii noastre nu pierde nici un prilej ca să-i ducă pe oameni în rătăcire, să le întunece cugetul și să-i împingă la păcat. O asemenea ocazie a aflat-o în schimbarea calendarului și există oameni, bărbaţi și femei, care au căzut pradă acestei ispite, ce i-a împins la neascultare faţă de Biserică și la fapte înjositoare, cum ar fi crima. Ispita îi face să creadă că prin această purtare păcătoasă se vor face plăcuţi lui Dumnezeu!

Dumnezeu a păzit sfânta mănăstire a sfinţiilor voastre de capcanele unei asemenea ispite și aceasta ne aduce o nespusă bucurie.

Ne rugăm ca întreaga obște să păzească pururea mănăstirea, s-o lumineze și s-o ducă la toată lucrarea cea bună.

Rugător fierbinte la Dumnezeu,

Hrisostom al Atenei.”

Arhiepiscopul, care vizita deseori mănăstirea unde rămânea întotdeauna să petreacă câteva zile, căuta să obţină promulgarea Decretului din 6 iulie 1930, de recunoaștere „a mănăstirii în cauză, ca așezământ particular” și independent din punct de vedere administrativ. Prea Sfinţitul Hrisostom a obţinut și ratificarea Regulamentului interior conform căruia mănăstirea a fost recunoscută ca „sihăstrie a unor femei evlavioase”, așa cum dorise Sfinţitul Părinte Nectarie, mutat acum la ceruri. Scrisoarea care urmează arată marea dragoste pe care o purta Prea Sfinţitul Hrisostom mănăstirii:

„Am ratificat astăzi noul statut al mănăstirii și ne-am rugat lui Dumnezeu, Purtătorul de grijă al tuturor, să ne lumineze

și să ne conducă la împlinirea menirii mănăstirii spre mântuirea sufletelor. Pururea pomenitul ctitorul ei a îndurat mult amar de la predecesorii noștri, Autorităţi ale Bisericii, care nu au voit a recunoaște oficial mănăstirea întemeiată de dânsul. Noi, din prima clipă, am înconjurat-o cu dragostea și ocrotirea noastră și urmează ca și pe viitor să-i arătăm grija cuvenită. Nutrim nădejdea cea bună că surorile, împlinindu-și fiecare sfintele sale îndatoriri, totdeauna în netulburată bună-înţelegere și iubire de soră, cum cere viaţa îngerească, căreia i s-au dăruit, vor avea partea lor la propășirea și la înflorirea duhovnicească a mănăstirii, spre folosul sufletesc nu numai al lor, ci al întregii plirome (totalitatea oamenilor creștini) creștine.

Rugător fierbinte la Dumnezeu,

Hrisostom al Atenei.”

ULTIMELE ISPITE ȘI ADORMIREA

Cuviosul Părinte, „încovoiat de bătrâneţe și vlăguit de boală”, își trăia ultimele zile ale petrecerii sale pe pământ. Era luminat cu totul de bucuria duhovnicească și avea conștiinţa nepătată și lipsită de orice vină a unei vieţi trăite în curăţie, iar inima plină de iubirea „care izgonise toată teama”. Deși slăbit de bătrâneţea purtată cu cinste și chinuit de boala de prostată, îndura cu curaj neabătut și cu cea mai mare bucurie toate durerile și neputinţele. Sfântul vieţuise cea mai înaltă formă de libertate, urmând îndemnul „Supuneţi-vă, pentru Domnul, oricărei rânduieli omenești” (1 Petru 2, 13) și „Lăsaţi-I Lui toată grija voastră, căci El are grijă de voi” (1 Petru 5, 7).

Cu adevărat, îndumnezeitul nostru episcop și nevoitor, aflându-se unit cu Hristos în rugăciune și dor aprins, ce lucru ar fi putut să-i tulbure

această legătură tainică? Partea doritoare a sufletului și-o legase pe veci de înfrânarea deplină, cealaltă parte, cea a patimilor și a mâniei, o prefăcuse cu totul în legătură de iubire pentru Dumnezeu, iar partea cugetătoare lucra numai în rugăciune și în vederi duhovnicești. Domnul slavei îl bucura cu descoperirea tainelor dumnezeiești, răsplătindu-l astfel și întărindu-l și mai mult pe robul Său credincios și pe economul Harului Său.

De aceea, Prea Sfinţitul Părinte Nectarie primea liniștit și fără tulburare ispitele potrivnicului, rugându-se pentru aceia ce se făcuseră fără voie uneltele lui. „Ca leul răcnind, care dă târcoale ca să înghită ceva”, și satana căuta a-l abate de oriunde, dar, neaflând nimic necurat înăuntrul ierarhului, limpede ca diamantul, își ducea războiul din afară, cu mijloacele pe care le îngăduia Dumnezeu. Vrăjmașul vedea că Sfântul era nebiruit și de aceea mai tare se dezlănţuia asupra lui.

La vârsta de 72 de ani, Sfântul Nectarie a avut de înfruntat o ultimă și mare ispită. Felul în care a primit-o a fost o încununare a nepătimirii și o dovadă a desăvârșirii sale. Era o nouă, ultimă și înfricoșătoare calomnie și totodată o grea ispită, asemenea aceleia ce l-a făcut pe dumnezeiescul David să strige și să-L roage pe Dumnezeu: „Izbăvește-mă de defăimările oamenilor și voi păzi poruncile Tale”.

O femeie nefericită, care se abătuse de la drumul drept în viaţă și o luase pe cel al păcatului, avea o fiică frumoasă și cuminte, ce mergea pe vârsta de 20 de ani. Voind să scape de primejdia ce o pândea din partea celeia ce i-a dat viaţă, fata s-a dus la Sfânta Treime, unde a fost primită ca ucenică. Mama ei, când a aflat, a înnebunit de furie. S-a dus s-o caute și a cerut-o înapoi, ameninţând că altfel avea să dea foc mănăstirii.

Dumnezeiescul Părinte a poruncit maicilor, care veniseră să-i ceară ajutorul, să păzească pe ucenica cea nouă, dar nefericita mamă, ca o adevărată unealtă a satanei ce era, s-a adresat arhiepiscopului Meletie și anchetatorului din Pireu, pe care, cu diavolească prefăcătorie, i-a convins că „diavolul acela de călugăr” le ţinea, pe fiica ei și pe celelalte călugăriţe, de iubite și că ar fi făcut copii cu dânsele!

După Meletie, în Eghina a venit și anchetatorul. „E rușine și a spune” cât l-au înjosit pe Părinte. Dumnezeu a îngăduit potrivnicului ispita

aceasta pentru a străluci și mai tare blândeţea și iubirea sfântului pentru vrăjmași, iubire care lucrează prin rugăciunile sale pentru binele lor. Când de Dumnezeu purtătorul nostru Părinte Nectarie primea aceste dușuri de ocări și acuzaţii pline de nerușinare, venite de la un procuror superficial și necuviincios, faţă de maicile sale răscolite de această nedreptate, tăcea și doar arăta spre cer cu degetul. Înăuntrul său însă, Sfântul Îl ruga pe Domnul să-i ierte aceluia înfruntarea cu dispreţ.

Dumnezeiescul Părinte vedea, ca toţi ceilalţi sfinţi ai lui Dumnezeu, ce se afla în spatele întâmplărilor, oricât de dureros ar fi fost. Cu ochii credinţei Îl vedea pe Dumnezeu nelipsind nici o clipă din viaţa noastră, iar pe de altă parte îl vedea pe satana cerându-I voie a cerne ca pe grâu pe creștini. Sfântul vedea cu ochii minţii ceea ce multora le este ascuns. Cei sfinţiţi prin Duhul văd în spatele oamenilor uneltirile diavolului, cel ce lucrează prin uneltele sale, și de aceea luptă cu ispita prin rugăciune, întristându-se totodată pentru aceste unelte, fiindcă, fără voie și fără să știe, îi fac lui pe voie. Sfinţii se roagă pentru acești nefericiţi să-i izbăvească Dumnezeu de asuprirea diavolului. Așa s-a purtat și Sfântul Nectarie faţă de ispita cea nouă.

Dincolo însă de netulburarea sfântului în faţa răului, nu putem trece cu vederea purtarea necuviincioasă și nedreaptă a procurorului. Meletie, cu toate că întârzia să afle adevărul, plecase din Eghina satisfăcut că și el îl întinase destul pe preacuratul Părinte. Procurorul însă, oricât de verosimil i s-ar fi părut denunţul unei femei simple și cu mintea rătăcită de furie, ar fi trebuit ca, până la dovedirea faptului, câtuși de puţin să se îndoiască. Dimpotrivă, punându-se mai prejos de îndatoririle sale și purtându-se fără cel mai mic respect faţă de un episcop cu totul nevinovat și neprihănit, în vârstă de 72 de ani, și-a depășit atribuţiile și a pătat, cu o anchetă condusă abuziv, o sfântă mănăstire. Se pare că și acest nefericit a fost, fără voia sa, un instrument al vrăjmașului, fiindcă era deschis energiilor diavolești și poate și un dușman orbit de trufie al clerului.

Nu după mult timp, anchetatorul a făcut cangrenă la mână. Soţia sa a alergat la Sfântul Nectarie care a alinat-o, spunându-i că iertase de la început purtarea soţului ei și că se va ruga pentru dânsul. Dumnezeu, Care

totdeauna împlinea voia Sfântului Său Nectarie, de data aceasa nu l-a ascultat, poate pentru a învăţa din această întâmplare și alţii a fi cu luare aminte la purtările lor faţă de „unșii Domnului”. Acel om al legii, neatent la cele ce nu se cuvin a fi făcute, a sfârșit în chinuri cumplite, fiindcă a refuzat să i se taie mâna.

Atunci când o maică, ce se împărtășește mai puţin din înţelepciunea creștină și nu gustase din tăcerea ce se cuvine păstrată de cineva atunci când e înfruntat cu dispreţ, l-a certat pe Părinte, întrebându-l: „Prea Sfinţite, de ce nu vorbiţi?”, el i-a răspuns: „Asta vă învăţ eu de atâta timp?”.
După ce trupul său a îndurat mulţi ani durerile grele ale bolii cronice de prostată, medicul l-a sfătuit să se interneze de urgenţă la spitalul Areteio din Atena, iar Sfântul nu s-a împotrivit. Însă a dorit să se închine mai înainte la icoana făcătoare de minuni a Maicii Domnului de la mănăstirea Hrisoleontissa. Astfel, în ziua de 20 august 1920, după Sfânta Liturghie, s-a urcat pe măgăruș și, însoţit de două maici, a sosit după o oră la mănăstire. A intrat îndată în biserică și a căzut în genunchi dinaintea sfintei icoane a Preacuratei Născătoare de Dumnezeu. A rămas mult timp rugându-se, peste jumătate de oră. Rugăciunea lui era și rugă aprinsă și cerere, și implorare, și mulţumire, și slăvire. O ruga pe Maica Domnului să ocrotească mănăstirea, să-i ocrotească fiicele duhovnicești și pe toată lumea. La urmă le-a lăsat pe toate la voia Fiului Ei, Căruia I se supusese înotdeauna.

La mănăstirea Maicii Domnului a rămas 15 zile. S-a rugat, a citit, a scris și și-a liniștit sufletul. Văzând că se simţea tot mai rău și că picioarele i se umflaseră destul de tare, a hotărât să se întoarcă la Sfânta Treime, cu intenţia de a se interna în spital. S-a mai rugat o dată îndelung, înainte de plecare, în faţa icoanei făcătoare de minuni a Preacuratei Născătoare de Dumnezeu, s-a urcat apoi pe spinarea măgărușului și a pornit, însoţit de fiicele sale duhovnicești. Știind că vedea pentru ultima oară acele locuri, s-a oprit, a coborât de pe spinarea măgărușului, a îngenuncheat și, ridicându-și mâinile, ochii și mintea într-o rugăciune fierbinte către Domnul Slavei, pe Care L-a iubit și L-a slujit în toată viaţa sa plină de sfinţenie, în acele clipe, mintea curată și înaltă a Sfântului a fost răpită la cer. Ieșindu-și din sine, trupul a rămas nemișcat multă vreme. Una din însoţitoare, necunoscătoare a acestor

stări în care duhul este purtat la Dumnezeu, s-a apropiat neliniștită și l-a mișcat ușor. „De ce te-ai îngrijorat și m-ai întrerupt de la rugăciune?” a întrebat-o Sfântul. Înainte de a pleca, a spus: „Să mai binecuvântez o dată mănăstirea noastră și pe toţi creștinii din insulă, pentru că, nu peste mult timp, voi pleca”. Întrebat de maici unde anume să plece, acesta a răspuns: „la ceruri”.

Vedea limpede că sfârșitul șederii sale pe pământ se apropia. Știa că ieșind din trupul acesta avea să intre în lumea adevărată a luminii, a vieţii celei adevărate, unde răsună glasul curat al celor ce prăznuiesc, unde este lumina nezidită a Sfintei Treimi, mai curată și mai desăvârșită, unde stă Cuvântul Cel întrupat pe Care-L iubise cu iubire dumnezeiască din anii copilăriei și ale Cărui cărări aspre le-a păzit cu cuvintele buzelor sale.

Trăind acest praznic al inimii, al minţii și al tuturor puterilor sufletului și duhului său, această negrăită fericire ce-l cuprinsese în așteptarea bunătăţilor dumnezeiești, simţea revărsându-se în înteriorul său o dulceaţă aproape cu neputinţă de îndurat, ce se prefăcea în lacrimi firești și mântuitoare de recunoștinţă, în imnuri, psalmi și în cântări răsunându-i în inimă, în stihuri de slavă închinate Treimii sale preaiubite și preacuratei sale ocrotitoare, Născătoarea de Dumnezeu.

Așadar, Părintele teofor (purtător de Dumnezeu), nevoitor și arhiereu, săracul ce pe mulţi i-a îmbogăţit, un neînsemnat printre cei neînsemnaţi în spital, aștepta să se împlinească voia lui Dumnezeu, purtat pe mări ale fericirii. Trecuseră 2 luni de la internare și medicii se gândeau la o intervenţie chirurgicală. Era însă de prisos, fiindcă „Cel ce avea putere asupra morţilor și viilor, ca Dumnezeu” l-a cehmat întru bucuria Sa la miezul nopţii de 8 noiembrie 1920: „Vino binecuvântatul Tatălui Meu... Moștenește împărăţia cea pregătită tuturor de la întemeierea lumii...” (Matei 25, 34).

Așa s-a sfârșit o viaţă plină de sfinţenie și de lumină dumnezeiască, un locaș al Sfintei Treimi. Și pentru că viaţa viitoare și veșnică este o continuare a celei prezente, într-o formă mai desăvârșită și mai deplină, desigur în alte dimensiuni ce nu pot fi comparate, Nectarie, purtătorul de Dumnezeu, s-a apropiat de tronul Domnului ca un Dumnezeu după Har. Există oare o cinste mai mare decât aceasta pe pământ, în ceruri, sub veacuri? Evanghelistul Iubirii, Ioan, zice: „Iubiţilor, acum suntem fii ai lui Dumnezeu

și ce vom fi, nu s-a arătat până acum. Știm că, dacă El Se va arăta, noi vom fi asemenea Lui, fiindcă Îl vom vedea cum este” (1 Ioan 3,2). Ce suflet nu se cutremură la auzul acestei făgăduinţe a Domnului, care pentru preablândul nostru Părinte Nectarie s-a împlinit?

PROHODUL, PLÂNGEREA PĂRINTELUI ȘI SEMNE ALE

ÎNVIERII

Moartea este sfârșitul unui prezent ce durează puţin și începutul unui viitor fără de sfârșit, este o trecere, o strămutare, este somn și este Paștele

cel  veșnic  al  sfinţilor,  dar  totodată,  pe  de	altă  parte,  și	nefericirea	
păcătoșilor ce nu cunoaște sfârșit. Ambele stări,	viaţa și moartea,	nu pot fi	

înţelese de mintea omenească și de aceea nu pot fi descrise de cineva.

În același timp, moartea mai este și un criteriu ce se descoperă la înmormântare, la petrecerea celui adormit, la împlinirea celor de cuviinţă rânduite de Biserică, dar și în felul în care poporul ia parte la acest eveniment. Atunci ies la iveală ideile și sentimentele oamenilor, felul lor de a gândi, intensitatea și calitatea simţămintelor lor pentru cel plecat.

Ar trebui să cunoască fratele nostru întru Hristos, cititorul, cum au primit oamenii din vecinătatea Sfintei Treimi știrea adormirii Sfântului Nectarie, ca să înţeleagă ce influenţă avusese asupra conștiinţei lor lucrarea văzută sau neștiută a smeritului și preablândului ierarh și monah ce le-a fost doctor fără de arginţi bolilor trupurilor și sufletelor lor.

Suntem datori a reproduce 3 texte ce descriu evlavia cu care locuitorii Eghinei l-au întâmpinat și l-au petrecut până la mănăstire pe Părintele lor, după adormire. Textele sunt inspirate din tradiţia vie și se completează reciproc, de vreme ce provin din 3 surse diferite, de la 3 martori oculari.

1.

„Locuitorii Eghinei, purtând doliu greu și îndureraţi nespus, i-au

întâmpinat sfântul trup la sosirea în port. Orașul era îmbrăcat în doliu de la un capăt la altul; în biserici clopotele băteau de înmormântare, cler și popor mult îl petreceau pe Sfântul Nectarie, purtând sicriul pe umeri până la sfânta sa mănăstire. Creștinii, rămași fără ocrotitorul lor făcător de minuni, îl plângeau nemângâiaţi, iar de la ferestrele caselor se aruncau flori ce acopereau sfintele sale moaște. Tot drumul până la Sfânta Treime s-a ars tămâie. După aducerea la mănăstire, sfântul a fost depus în Biserica Mare, unde îl așteptau maicile plângând. Din sfântul său trup, ce nu suferise nici o stricăciune, se revărsa o mireasmă negrăit de dulce. După slujba de înmormântare, sfântul a fost îngropat în curtea mănăstirii, lângă molift, unde s-a odihnit timp de aproape 20 de ani, neputrezit și răspândind bună mireasmă.. Aceasta s-a văzut prima oară după 6 luni de la adormire, când a trebuit să se așeze lespedea dăruită de Seminarul Teologic Rizarios. Trupul sfântului nu suferise nici o stricăciune, de aceea a fost dus în chilia dânsului, unde a stat 48 de ore, până la refacerea mormântului și până la așezarea lespedei. Maicile i-au îmbrăcat sfintele moaște cu veșminte noi și au fost apoi așezate în același mormânt”.

2.

„Întreaga insulă Eghina a plâns, cu durere mare, mutarea la Domnul a Sfântului Nectarie. Toţi creștinii, adunaţi în port, au jelit pierderea ocrotitorului lor făcător de minuni și, cu mare evlavie, i-au întâmpinat sfintele moaște, în timp ce în toate bisericile clopotele băteau de înmormântare. La scurt timp de la adormire, din cinstitul său trup a început să se reverse, în chip tainic, o negrăită mireasmă care a umplut camera unde se sfârșise, spre minunarea și admiraţia tuturor din spital. Atunci s-a cunoscut limpede, prin acest semn, sfinţenia tăinuită până în acea clipă a Cuviosului Părinte. Din salon a fost adus în paraclisul spitalului și de acolo a fost transportat cu automobilul în Biserica Sfânta Treime din Pireu, unde au venit mulţi să i se închine. Toţi închinătorii au văzut, cu negrăită uimire, cum din faţa sfântului curgea mir bine mirositor, de care i se umpluseră pletele și barba. În aceeași zi a fost adus în Eghina, unde, așa cum am spus, „în plânsete și batere”, cum grăiește profetul, cu mare evlavie, credincioșii l-au întâmpinat în port. De acolo l-au dus până la mănăstire purtând sicriul pe umeri. Pe drum, o

mireasmă cerească și negrăit de dulce se revărsa din tot trupul sfântului, ce părea adormit. Îl umbrea, după cuvântul Sfântului Grigore al Tesalonicului, Harul Duhului Sfânt. În sfârșit, monahiile l-au primit cu plânsete și bocete. După slujba de înmormântare, la care se adunaseră cler și popor nesfârșit, a fost îngropat în curtea mănăstirii, lângă un molift”.

3.

„Vaporașul de linie Pteroti a sosit în Eghina la ora 4 fără ceva, după-amiaza, cu drapelul arborat pe catargul de la proră, în semn de doliu. Tot în semn de doliu, căpitanul a tras sirena de 3 ori mai înainte de a se apropia de chei.

Sfintele moaște, care au călătorit pe apele albastre ale Golfului Saronic, sunt moaștele unui preot ce niciodată nu s-a mândrit cu nimic al său, al unui ieromonah care a fost bineplăcut Sfântului Tron pentru ascultarea sa, pentru cugetul său smerit, pentru răbdarea, credinţa și marea sa dragoste.

Ţărmul se umpluse de lume luminată. Tot lcerul, toţi ieromonahii și toate călugăriţele de la mănăstirile Eghinei veniseră să-l întâmpine pe Părinte. Femeile plângeau încetișor. Unele suspinau, în timp ce altele jeleau: „Bunicuţule, bunicuţul nostru, ocrotitorul săracilor, ce-o să ne facem acum că ne-ai lăsat orfane și singurele?”.

Două sute de bărbaţi s-au certat care să poarte sicriul. Erau prietenii sfântului, pescari de coastă și culegători de bureţi care se scufundau până dincolo de Gibraltar și de Tunis, de unde aducea bureţi sfinţiţi, însemnaţi la mijloc cu sfânta cruce. Mai erau și muncitori de la mănăstire ce căpătaseră o pâine din mâna sfântului, zidarii sau ţăranii care lucrau via fie ca angajaţi ai mănăstirii, fie ca muncitori cu ziua.

Primarul și Șeful de Post au socotit drumul până la Sfânta Treime la peste 2 ore, de aceea i-au împărţit pe oamenii ce aveau să-l poarte pe Părinte în grupe de câte 4, ca să se poată schimba atunci când oboseau. După ce le-au rânduit pe toate, cortegiul s-a pus în mișcare. Un fior a străbătut mulţimea și un cutremur a cuprins-o parcă. Eghina nu-și amintea să mai fi văzut vreodată o asemenea înmormântare. Sufletele credincioșilor au îmbrăţișat scumpele moaște ale acestui fiu ales al insulei și le-au purtat într-o

singură suflare până la Xanthos.

Orașul și cheiul era împânzite cu însemnele doliului. Clopotele în biserici băteau rar, ca în Vinerea Mare. La toate porţile ardea tămâie iar femeile aruncau flori. O mulţime de tineri rasofori (călugări tineri) de la Rizarios, însoţeau cortegiul tăcuţi. „Nici nu-l simţim, e ușor ca un fulg”, strigau uimiţi bărbaţii, ridicând pe umeri sicriul la răspântii sau în văile înguste, unde așteptaseră să le vină rândul.

Mănăstirea se umpluse de lume. Părea un furnicar în care se învârteau oameni de tot felul, cunoscuţi și necunoscuţi, oameni de la munte și oameni ai mării. Toţi nu voiau altceva decât să privegheze, să se roage și să plângă.

În toată această mulţime de mireni și călugăriţe ce plângeau nealinate ca niște copile rămase orfane, se distingea figura egumenei, cuvioasa Xeni cea nevăzătoare. Ea s-a oprit un moment în faţa sicriului și s-a aplecat puţin peste chipul plin de pace și de o nesfârșită bunătate al Părintelui, ce părea să doarmă un somn ușor. Era Părintele său duhovnicesc și călăuzitor, binefăcătorul și ocrotitorul ei. Nu vedea mirul ce izvora ca picăturile de sudoare din faţa sfântului, dar îi simţea mireasma. Nemișcată, și-a făcut de 3 ori semnul crucii și a rostit:

- Părintele nostru n-a murit. Trăiește, ne privește și se roagă în această seară pentru noi. Mănăstirea noastră o să crească, n-o va lăsa Domnul. Cât a trăit și ne-am bucurat de harul Sfinţiei Sale, cât l-am avut alături, lângă noi și ne-a fost far și îndrumător, așa ne spunea mereu. Cuvintele lui erau: „Aici, fiicele mele, în aceste locuri pustii, peste doar câţiva ani vor veni multe mașini și lume multă cu daruri pentru mănăstire, cu podoabe de aur și lumânări din cele mari”. Iar noi, neștiutoarele, îl ascultam neîncrezătoare și ne minunam. „Poate Prea Sfinţitul nu mai știe ce spune”, spuneam în sinea noastră neliniștite. Surorile mele, nu plângeţi, fraţi și surori, nu mai jeliţi. Eghina și Grecia au dobândit astăzi un cuvios și un rugător fierbinte la Domnul Cel Răstignit.

Cuvintele îi acopereau suspinele înăbușite și curgeau inspirate de o putere dumnezeiască și de Harul Cel Sfânt. Cădeau asupra mulţimii ca o ploaie binefăcătoare, aducând împăcare și blândeţe în inimile tuturor și

alungându-le, pentru o noapte, gândurile pline de întristare prilejuite de moarte.

Închinarea la moaștele sfântului a durat 3 zile și 3 nopţi. În tot acest timp izvorau necontenit mir, ca picăturile de sudoare, înmiresmând tot aerul.
La un moment dar, o ucenică s-a îngrijorat:

- Va trebui să ne grăbim cu înmormântarea, i-a spus zorită Xeniei, nu se poate, măicuţă, trup e, o să miroasă!

Seara, ducându-se să se odihnească puţin, a aţipit și l-a văzut pe Părintele Nectarie stând chiar lângă ea, îmbrăcat în veșmintele sale arhierești.

- 	Prea Sfinţite, a strigat și a căzut în genunchi să-i sărute mâna. 

- 	Miroase mâna mea, copilă dragă? a întrebat-o, mustrând-o ușor. 

- 	E înmiresmată, Prea Sfinţite, a șoptit fata, înspăimântată. 

- 	A ce miroase? 

- 	A tămâie și aloe. 

- 	Atunci nu te teme nici pentru trupul meu cel adormit. 

Ucenina s-a trezit speriată. A alergat la tronul de veci al Părintelui și i-a sărutat de trei ori degetele albe precum crinii. A băgat din nou de seamă că din ele curgea întruna mir.

Bineînţeles că s-au îngrijit să-l îngroape cu toată cinstea. L-au așezat lângă biserică, sub un molift verde și stufos, pe care-l îndrăgise sfântul. Acolo, când săpa ca să sădească puiul de molift, prima vieţuitoare și egumenă a mănăstirii a auzit o voce ciudată zicându-i sfântului Părinte: „Lasă loc și pentru mormânt”. Da, acum toate se limpezeau. Bunul Dumnezeu rânduise ca locul acela să primească sfântul trup al fiului Său ales.
Înainte de a acoperi sicriul cu pământ, toate ucenicele și surorile l-au acoperit mai întâi cu flori de lămâi de la lămâii pe care Părintele însuși îi sădise cu mâna sa pe toate parcelele cu iarbă din jurul bisericii și în jurul curţii.

TESTAMENTUL SFÂNTULUI NECTARIE

După ce au trecut 4 zile de la adormirea sfântului, i s-a deschis testamentul la Tribunalul din Pireu. Dumnezeiescul Părinte avusese grijă să asigure sfântul Așezământ, pe care-l ctitorise, împotriva oricărei primejdii, încât să rămână nelegat și ferit de orice intervenţie și supus numai, în conformitate cu sfintele canoane, Episcopului conducător. Părintele Nectarie asigurase mănăstirea și împotriva lipsurilor de orice fel, ca monahiile să se poată dedica cu totul îndatoririlor lor duhovnicești și nici o grijă să nu le abată de la ele. Redăm în continuare textul testamentului Sfântului Nectarie, așa cum a fost scris:

„Testamentul meu. Subsemnatul Arhiereu Nectarie Kefalas, Mitropolit de Pentapolis, strămutat și rezident în Grecia, retras în Eghina la proprietatea mea aflată în localitatea Xanthos, în deplinătatea facultăţilor mele mintale și având judecata neatinsă, am scris astăzi în Eghina, în ziua de 2 ianuarie 1920, în locuinţa mea mai sus numită din Xanthos, lângă sfânta mănăstire de maici închinată de mine, la sfinţirea Bisericii, Sfintei Treimi, prezentul testament, prin care dispun ca toată averea mea să fie moștenită după cum urmează:

Numesc și stabilesc moștenitoare ale proprietăţii mele mai sus numite din Xanthos, pe care o deţin și o stăpânesc în temeiul contractului de cesiune cu nr. 17126 întocmit de către Notarul Public din Eghina, Gheorghios Likouris, pe baza aprobării Consiliului Municipal al Eghinei, conform Actului cu nr. 4 din 17 februarie 1912, semnat de domnul Prefect al Atticii și Beoţiei, și în temeiul Protocolului cu nr. 5279 din 6 aprilie 1912, de asemenea ale Bisericii ridicate de mine din temelii și închinate Sfintei Treimi, dimpreună cu chiliile din jurul ei, pe care le-am restaurat și le-am reconstruit, ale locuinţei mele particulare și ale mobilierului, așa cum este și se află, precum și ale întregului teren al acestui sfânt Așezământ și al locuinţei mele aflate în Pireu, pe bulevardul Freatidos, pe care o deţin și o stăpânesc în temeiul contractului de vânzare cu nr. 18573 întocmit de Notarul Public din Eghina, Gheorghios Likouris, pe monahiile vieţuitoare pe proprietatea mea mai sus numită din Eghina, pe cele hirotonite și pe cele afierosite Domnului de către mine sau de

către un alt arhiereu, precum și pe cele ce sunt deja ucenice. Dispun, de asemenea, ca toată averea mea mobilă și imobiliară, oriunde s-ar afla după moartea mea, dobândită fie prin cumpărare, fie din donaţii, fie la schimb, întreaga mea bibliotecă, scrierile mele editate, ca și manuscrisele needitate, toate sfintele odoare cum sunt: veșmintele preoţești, sfintele cruci, encolpioanele, mitra, pateriţele, toate sfintele vase, toate acestea, așadar, doresc să rămână în veci averea inalienabilă a sfântului așezământ de maici și să rămână în posesia monahiilor fecioare surori, mai sus pomenite. Le acord maicilor, vieţuitoare în această mănăstire, dreptul de a înscrie în cartea obștei fecioarele cucernice pe care dânsele le socotesc vrednice să rămână în mănăstire și de a le îngădui să fie afierosite după ucenicia cuvenită, la cererea lor, de către un Arhiereu, așa cum rânduiește Canonul al șaselea de la Sinodul de la Cartagina. Rog fierbinte Mitropoliţii, ce vor veni să le dăruiască cu prisosinţă harul afierosirii, și doresc, ca dreptul de moștenire să fie transmis de-a pururea monahiilor afierosite și celor tunse întru monahism. Mai doresc ca cele două plăci de marmură, cea de la intrarea Bisericii și cea de la intrarea în sfânta mănăstire, unde scrie că întregul locaș este închinat Sfintei Treimi și recunoscut ca sălaș al vieţuitoarelor sale, cuvioasele maici, să rămână neatinse și nedezlipite de la locul lor, ca mărturie a voii mele neschimbate, a afierosirii lor de către mine lui Dumnezeu, precum și a dreptului preacuvioaselor monahii de a locui în veac în această mănăstire, spre lauda și slujirea lui Dumnezeu Celui în Treime. Pisaniile (inscripţie sculptată în piatră) mai sus pomenite, care au fost așezate de mine, poartă fiecare câte o inscripţie. Eu, Nectarie de Pentapolis, am scris astăzi această scrisoare de afierosire.

Prima inscripţie. Fostul Mitropolit de Pentapolis, Arhiereul Nectarie, a ridicat din temelii acest sfânt locaș, închinat Sfintei Treimi spre pururea lauda Sa. Temelia a fost pusă la 1 ianuarie 1906, iar la 2 iunie 1908 a fost sfinţit.

Pe pisania de la intrarea în Sfântul Așezământ scrie: A doua inscripţie. Mănăstirea a fost ridicată cu ajutorul Domnului pentru preacuvioasele maici spre slujirea adevărată a lui Dumnezeu Cel în Treime, Făcătorul tuturor, de către smeritul jertfitor al lui Dumnezeu, Nectarie, fostul Mitropolit de Cirenaica Pentapolis. Lucrările de construcţie au început în anul

1904 și s-au încheiat în 1912.

Monahiile au datoria de a edita manuscrisele mele, dar pot înscărcina pe oricine altcineva a o împlini. De asemenea, monahiile sunt datoare a fi totdeauna modele de virtute și desăvârșire și a face din sfânta lor mănăstire un far duhovnicesc și o călăuză de înţelepciune și cuminţenie.

Las moștenire fratelui meu, Haralambis Kefalas, cele două case ale mele din Silivria. Prezentul meu testament, scris de către mine și autentificat prin semnătura mea olografă, se va afla, după moartea mea, printre documentele mele.

Eghina, 2 ianuarie 1920.

Testator Mitropolitul de Pentapolis, Nectarie Kefalas.”

„SE VOR ÎNNOI ȘI FIREA ȘI VREMEA”

Seminarul Teologic Rizarios a trimis mănăstirii, în semn de recunoștinţă și de recunoaștere a serviciilor deosebite aduse de Sfântul Nectarie școlii, o lespede de marmură ca să-i acopere sfântul mormânt. Pe ea a fost săpat un poem, compus în hexametri eroici de elevii Seminarului, pentru sfântul Părinte, un poem care în traducere sună astfel:

„Privește, trecătorule, mormântul Stăpânului nostru Credinciosul Domnului, Nectarie Kefalas, Mitropolitul cel vestit al Pentapolisului,

Cel ce a petrecut o viaţă întru vitute și cucernicie și Cel ce ale Cuvântului Dumnezeiesc toate ni le-a arătat Cu învăţătura-i de viaţă dătătoare,

O rană adâncă de durere lăsând nevindecată

În sufletele credincioșilor și în sufletele Muzelor ce i-au fost

prietene.

Îl plânge obștea vieţuitoarelor din Parteonul cel sfânt al Eghinei, Lacrimi fierbinţi vărsând, îl plâng și ucenicii de la Rizarios,

Ce l-au avut părinte pe cel ce cu înţelepciune și virtute i-a hrănit. Muzele însele ce, părăsindu-și sălașul și coborându-se din Pieria, Au venit să locuiască în părţile Eliconului,

Își plâng ocrotitorul plecat dintre noi.”

Lespedea de mormânt a fost adusă în mai 1921, 6 luni după înmormântarea sfântului trup. Înainte de a fi așezată, maicile au considerat că ar trebui să aranjeze mormântul, ca să nu se surpe. De aceea, a fost nevoie să scoată din nou trupul din pământ. Când au ridicat capacul coșciugului s-au aflat în faţa unei vederi minunate: sfântul trup al Părintelui era neputrezit. Înăuntru se aflau moaștele unui sfânt cu chipul palid, ce părea să doarmă. Din ele se răspândea o mireasmă negrăită, cea a Harului Sfântului Duh. Până și florile de lămâi, ce acopereau trupul, primiseră darul nestricăciunii, părând că atunci fuseseră culese din pom.

Maicile au dus într-o încăpere, cu mare evlavie, sfintele moaște, moaște izvorâtoare de har și bună mireasmă, și acolo au stat timp de 3 zile, umplând totul de bună mireasmă, până a fost gata mormântul. Apoi, l-au depus din nou în mormânt. În cazul în care un trup nu este atins de stricăciune după adormire, el trebuie lăsat în pământ pentru a se vădi dacă neputrezirea se datorează unor cauze naturale sau unor cauze suprafirești, chiar dacă răspândirea neîncetată de bună și tare mireasmă duhovnicească dovedește că acela este un trup sfânt și sălaș al Harului lui Dumnezeu.

Din curiozitate plină de evlavie și din mare dragoste pentru Părintele lor duhovnicesc, maicile au hotărât ca după un an și jumătate să deschidă iarăși mormântul. Minune! Sfântul trup s-a găsit neatins, neschimbat, într-o stare suprafirească, acoperit doar de paloarea celor adormiţi, înmiresmând totul în jur. Nu era nici o îndoială că Harul lui Dumnezeu îl mărea pe credinciosul slujitor al Domnului, dumnezeiescul Nectarie, păstrându-i trupul fără prihană neatins de urâciunea putreziciunii.
Din nou l-au așezat în pământ. Timpul trecea, iar gândul maicilor și al poporului era la mormântul sfântului, pe care-l udau cu mirul lacrimilor lor. Nu erau lacrimi de tristeţe că nu se mai află cu dânșii, ci lacrimi de rugăciune. Îl implorau pe sfântul lor Părinte să le tămăduiască bolile și

suferinţele sufletului, ale minţii și ale trupului. Aceia care îi cerea Harul, primeau darul întru cererea cea de folos. Mormântul sfântului cel smerit cu inima se prefăcuse în izvor de tămăduiri și era mai cinstit decât scăldătoarea Siloamului fiindcă, spre deosebire de aceasta, care din vreme în vreme vindeca numai un singur bolnav, mormântul lui tămăduia nenumăraţi.

După 3 ani încheiaţi de la fericita adormire a Părintelui său, s-a strămutat la Domnul, dând semne de sfinţenie și Xeni, egumena nevăzătoare, ce fusese și ea sălaș al luminii celei adevărate, cea care fusese străină în această lume (în limba greacă Xeni înseamnă străină). Maicile hotărâseră, toate într-un cuget, ca la răstimpurile rânduite de Biserică, să deschidă fericitul mormânt în care se odihnea acest tezaur al Ortodoxiei. Așadar, când, după 3 ani, l-au deschis din nou, s-au aflat iarăși în faţa aceleiași priveliști minunate: trupul și sfintele veșminte erau neputrezite, printr-o putere mai presus de fire.

Această biruinţă a Harului asupra firii omenești, care arată că „se înnoiește și firea, se înnoiește și vremea”, poate fi explicată. Harul, care locuiește cu prisosinţă în sufletele sfinţilor, le intră în trup. Prin urmare, după ce iese sufletul, Harul Sfântului Duh lucrează în trupul lor și în tot ce se atinge de el, biruindu-se rânduiala firii. Atunci se fac nestricăcioase toate câte prin fire sunt supuse stricăciunii, iar cele ce ar trebui să răspândească duhoare, dimpotrivă, răspândesc bună mireasmă. Demonii sunt alungaţi și boli ce n-aveau leac se tămăduiesc prin Harul Sfânt. Așa cum Apostolii, care erau plini de Duhul Sfânt, vindecau nu numai cu cuvântul, ci și cu umbra lor sau cu hainele lor sau cu vreun alt lucru de-al lor (Faptele Apostolilor 19, 12; 5, 15), tot așa și sfinţii ajung izvor de tămăduiri, umplându-i același Duh.

Lucrarea taumaturgică (făcătoare de minuni) a Părintelui Nectarie continua fără încetare dincolo de mormânt: mulţi mărturiseau că îi tămăduise de boli cu neputinţă de vindecat, în timp ce alţii dădeau mărturie că sfântul alungase dintr-înșii demoni puternici ce-i chinuiseră ani de-a rândul și care, sub puterea Sfântului, ieșeau cu strigăte înspăimântătoare. Mulţi credincioși veneau din cele mai îndepărtate ţinuturi ale Greciei sau din ţări străine ca să se închine mormântului său din Eghina, care li se arătase și care-i vindeca de boli de nevindecat. Despre Sfântul Nectarie, ca făcător de minuni și tămăduitor, auziseră foarte mulţi credincioși și acestui lucru s-a datorat hotărârea Bisericii

de a-i recunoaște și oficial sfinţenia, recunoscută mai întâi de cei mulţi.

În ciuda tuturor dovezilor care mărturiseau în chip minunat despre prezenţa Sfântului Duh, dovezi mai mult decât convingătoare, și în ciuda dorinţei aprinse a maicilor și a nenumăraţilor credincioși, care se bucuraseră de binefacerile sfântului, de a-i vedea sfintele moaște mutate în biserică, spre a li se închina tot poporul doritor al lui Dumnezeu, totuși acestea au mai rămas o vreme în mormântul lor îzvorâtor de mir.

În cele din urmă s-a dovedit că era voinţa Cuviosului Nectarie, care vedea dinainte ce era mai bine, să fie de folos cât mai multora și el însuși ca mădular întreg și neîmpărţit să fie comoară a cât mai multor sfinte biserici și mănăstiri, ca toţi să se sfinţească, toţi să primească Harul său și pretutindeni să se reverse mireasma sa cea bună. De asemenea, voia să fie leac păcatului ce se întinde tot mai mult, leac împotriva ateismului și răcirii inimilor noastre, împotriva morţii ce pune tot mai mult stăpânire pe sufletele noastre și împotriva uitării de Dumnezeu și a celor sfinte.

Trăind cufundaţi în atâta amorţire, adormire (lipsa trezviei) și nepăsare, stăpâniţi de o ireprimabilă dorinţă de a contesta totul, înghiţiţi de mlaștina materialismului și a iubirii de trup, mintea poporului nostru atât de mult și fără nădejde s-a întunecat, conștiinţa lui într-atât s-a pervertit și inima lui într-atât s-a îngroșat, încât cuvântul credinţei, cuvântul duhovnicesc, fie îi produce alergie sau scârbă, fie i se răspunde cu dispreţ și ironii. Ca răspuns, Dumnezeu ne dăruiește o unealtă a Sa, ca să-și trezească fiii cufundaţi de către satana în adormirea păcatului: semnul!

Așa cum iudeii învârtoșati cerea odinioară semne, iar elinii cereau înţelepciune, tot așa și acum mărturiile de netăgăduit despre vindecarea unor boli incurabile, buna mireasmă izvorâtă din oasele sale goale, toate minunile făptuite, apariţiile sfântului, toate acestea pot deștepta și scoate la lumina lui Dumnezeu pe toţi care dorm în întunericul satanei.

Atât monahiile cât și poporul așteptau cu nerăbdare canonizarea Sfântului Nectarie și scoaterea lui pentru totdeauna din măruntaiele întunecate și reci ale pământului la lumina slujirii și cinstirii sale în biserică. De aceea, urmăreau din vreme în vreme starea sfintelor moaște. S-a constatat că, prin iconomia lui Dumnezeu, sfântul trup s-a păstrat în bună stare și neputrezit ani

de-a rândul. În cel de-al douăzecilea an de la adormire, după ce în primii ani chiar și cei mai neîncrezători s-au putut convinge de prezenţa lui Dumnezeu înăuntrul Sfântului Părinte, tot Dumnezeu a îngăduit ca legea firii să-și urmeze cursul. Sfântul trup de nevoitor al Părintelui Nectarie s-a desfăcut în cele din urmă în cele din care a fost făcut. Harul dumnezeiesc a rămas însă în sfintele sale oseminte în chip de bună mireasmă mai presus de fire, de vreme ce răspândesc o mireasmă negrăită și nespus de dulce celor ce cu evlavie li se închină și cu credinţă le sărută.

Această putrezire s-a făcut prin pronia Domnului și ca urmare a dorinţei Sfântului Nectarie. O mărturisește o credincioasă căreia Sfântul Nectarie i s-a arătat ca să o liniștească. Aflând că trupul Sfântului putrezise și necunoscând iconomia atotînţeleaptă a lui Dumnezeu, această femeie a început a se jeli zi și noapte, până într-o noapte când l-a văzut aievea, purtător de lumină și cu totul viu, pe iubitul său Părinte Nectarie. Dânsul i-a spus atunci cu zâmbetul său plin de sfinţenie: „De ce te-ai întristat? Eu m-am rugat Domnului să îngăduie trupului meu să putrezească. L-am rugat pentru evlavia creștinilor, ca osemintele mele să se împartă în toată patria noastră Grecia și în toată lumea și să fie mângâiere credincioșilor”.

La 32 de ani de la cuvioasa sa adormire, după ce sfintele sale moaște au dobândit o ultimă înfăţișare, aceea de oseminte, s-a hotărât, după voia sa, dar și prin puterea Harului Sfântului Duh, dezgroparea lor cu toată cinstea cuvenită și recunoașterea lor ca moaște de sfânt. Slujba de dezgropare a fost ţinută pe 2 septembrie 1953, de către Mitropolitul Procopie, sub conducerea căruia se afla Eghina. Împreună cu dânsul au slujit fostul Mitropolit de Ilia, Antonie, și preoţi veniţi din toată Eghina, autorităţi, monahii de la alte mănăstiri și mulţime de credincioși evlavioși. Seara s-a ţinut priveghere în biserica mănăstirii, cu mulţime de clerici și mireni. Închinarea la sfintele moaște ale dumnezeiescului Ierarh Sfântul Nectarie a avut loc în cântări de slavă, asupra tuturor pogorându-se mireasma negrăită a Sfântului.

Vorbind de minunile sfântului și de multele sale binefaceri, am putea pomeni aici cuvintele Evanghelistului Ioan: „Dar sunt și multe alte lucruri pe care le-a făcut, și care, dacă s-ar fi scris cu de-amănuntul, cred că

lumea aceasta n-ar cuprinde cărţile ce s-ar fi scris. Amin” (Ioan 21, 25). Încheiem scurta biografie a Sfântului Nectarie cu un fragment din

biografia scrisă de părintele Abimelec, care l-a cunoscut atât pe Sfântul Părinte cât și mediul său, de unde și-a cules informaţiile:

„Veniţi toţi, primiţi învăţătura nemuritoare despre înţelepciunea cea adevărată și despre credinţa plină de evlavie, veniţi să primiţi comoara știinţei celei adevărate. Bucuraţi-vă și desfătaţi-vă toţi de florile minunate și înmiresmate ale înţelepciunii sale și săturaţi-vă de învăţăturile sale. Stăpâni și supuși, regi și preoţi, monahi și mireni, bogaţi și săraci, robi și oameni liberi, toţi înţelepţii și toţi câţi n-aţi auzit de binefacerile învăţăturii, să vă înţelepţească, să vă lumineze și să vă sfinţească cinstitul și sfinţitul său trup, umpleţi-vă de mireasma lui și sufletele și trupurile voastre se vor înmiresma.

Dar, o, culme a Părinţilor, cunună a Ierarhilor, pildă și chip al cucernicilor învăţători, păzește-i pe toţi credincioșii de toată erezia și de toată rătăcirea în care vor să-i poarte legiunile cele noi pierzătoare de suflete, ce vor să lovească în Ortodoxie și să întineze curata și neprihănita noastră credinţă. Roagă-te dar fără încetare lui Dumnezeu Cel în Treime pentru pacea lumii, pentru ocrotirea și întărirea tuturor Creștinilor. Amin.”

După ce poporul s-a încredinţat de sfinţenia sa de netăgăduit a Părintelui Nectarie și în urma demersurilor făcute de către Mitropolitul conducător al Eghinei, Patriarhia Ecumenică a înaintat, printr-un act patriarhal sinodal, la canonizare. Astfel, în 1961, preablândul nostru Părinte Nectarie a fost consacrat, în mod oficial, și trecut în rândul Sfinţilor Ortodoxiei. Este prăznuit pe 9 noiembrie în toate bisericile și mănăstirile. Atunci e cinstit și se cântă cântări inspirate din Canoane, din Paraclise, din Canonul Bunei Vestiri și din Laude, cântări ce au fost compuse de părintele Gherasim Mikraiannanitis.

Actul Patriarhal și sinodal al Patriarhiei Ecumenice

de canonizare a Episcopului de Pentapolis NECTARIE KEFALAS

ATENAGORAS,

prin mila lui Dumnezeu, Arhiepiscopul Constantinopolului, al Noii Rome și Patriarh Ecumenic

Nr. Prot. 260

Pe cei ce în viaţa aceasta, cu înţelepciune, cu dreptate și cucernicie, au vieţuit, făptuind și învăţând multe și despre care, după binecuvântata lor strămutare, Dumnezeu a mărturisit prin semne și minuni, Sfânta Biserică a lui Hristos a știut a-i cinsti și răsplăti în veac, după cuviinţă și cu toată evlavia, cu cântări și laude, și a chema mijlocirea lor bineplăcută la preabunul Dumnezeu pentru lăsarea păcatelor și pentru tămăduirea celor bolnavi.

De vreme ce fericitul întru pomenire Mitropolit fost de Pentapolis, Nectarie Kefalas, mutat la Domnul pe 9 noiembrie, anul mântuirii 1920, a dovedit o astfel de viaţă, deosebindu-se prin marea cuvioșie și sfinţenie a vieţuirii sale pământești, înfăţișându-se model și pildă de virtute, de înfrânare și de săvârșire a binelui, învrednicindu-se a primi de la Dumnezeu atât în timpul binecuvântatei sale vieţi, cât și după adormire, harul lucrării minunilor, noi, dimpreună cu preasfinţiţii și prea cinstiţii Mitropoliţi, iubiţii noștri fraţi întru Duhul Sfânt și împreună-slujitori, luând în consideraţie viaţa sfântă și binecuvântatul sfârșit al acestui cuvios bărbat, precum și minunile împlinite până acum, ca și cele de acum, asupra cărora ne-a atras atenţia și ne-a încredinţat prin raportul său către Biserică, aprobat prin Hotărârea Sfântului Sinod al Sfintei Biserici a Greciei, Prea Sfinţitul Mitropolit de Idra, Speţes și Eghina, fratele nostru iubit, Procopie, care ne-a încredinţat, de asemenea, de convingerea și de credinţa neclintită în sfinţenia acestui ierarh, de dorinţa obștească arătată în cursul ultimului deceniu și de rugămintea de a fi trecut în rândul Sfinţilor, nu numai a pliromei (totalitatea oamenilor creștini) de Dumnezeu ocrotitei sale eparhii, în care se află Mănăstirea Sfintei Treimi, întemeiată de Cuvios, unde a vieţuit și unde este îngropat, ci și a credincioșilor creștini plini de evlavie din întreaga Grecie, noi am hotărât,

urmând rânduiala obișnuită a Bisericii, a i se acorda și acestuia cinstirea cuvenită sfinţilor bărbaţi.

De aceea, legiuim dimpreună cu Sfântul Sinod și hotărâm și încuviinţăm întru Sfântul Duh ca, de acum și până în veac, fericitul întru pomenire Ierarh Nectarie Kefalas să fie trecut în rândul Cuvioșilor și Sfinţilor Bisericii și să i se aducă cinstire de către credincioși cu cântări și laude la 9 noiembrie, ziua în care cu cuvioșie și-a sfârșit viaţa cea după trup.

În semn de recunoaștere și confirmare a celor de mai sus, s-a întocmit și prezentul Act Patriarhal și Sinodal înscris și semnat în acest Codice al Sfintei și Marii noastre Biserici a lui Hristos. Un exemplar identic și cu aceeași valoare a fost trimis Prea Sfinţitului Mitropolit de Idra, Speţes și Eghina, Procopie, pentru a fi depus în arhivele sfintei sale Mitropolii.

În anul mântuirii 1961, 20 aprilie. S-au împărţit 14 exemplare.

Patriarhul Constantinopolului, Atenagoras, s-a pronunţat.

APRECIERI ȘI IMPRESII ALE ELEVILOR SĂI

1. Leonidas I. Filippidis, Profesor la Universitatea din Atena

Cu adâncă emoţie am aflat vestea strămutării cinstitelor moaște ale în veci pomenitului Mitropolit de Pentapolis, Nectarie, de acum ale Sfântului nostru Nectarie, ce luminează ca un cuvios al Domnului pe firmamentul sfintei noastre Biserici. Fericesc, pentru comoara nepreţuită ce i-a fost dăruită de Dumnezeu, sfânta mănăstire din Eghina, al cărei umil închinător am fost și eu, în două rânduri, anul trecut.

O negrăită emoţie mă cuprinde amintindu-mi de vremea când, copilandru de 6 ani, l-am cunoscut pe Sfântul Părinte la Seminarul Rizarios,

unde, pururea pomenitul meu părinte Ioannis a fost, vreme de 50 de ani, secretar general. De atunci îmi plăcea să vin în fiecare zi la Seminar, unde sfântul era director, și să-i sărut mâna. În sufletul meu de copil se întipărise atât de adânc figura ascetică și sfântă a Părintelui, încât și astăzi îl am viu dinaintea ochilor. Este pururea cu mine și mă însoţește mai viu ca niciodată, locuind în sufletul meu. Răspândește bună-mireasmă de virtute, blândeţe și bunătate. Deși încă în trup, era nematerial. Mă iubea atât de mult, încât niciodată nu mă părăsea sentimentul că este prezent lângă mine și că mă ajută. L-am chemat să mă ajute într-o grea încercare, ce m-a lovit de curând, și m-a auzit: a dus rugăciunile mele Dumnezeului Celui drept și m-am învrednicit a întrezări, în mijlocul întunericului, strălucirea și, la scurt timp, a vedea lumina plină a deplinei dreptăţi, care a pus capăt suferinţei mele.

La vârsta de 11 ani, în 1910, am intrat elev la Seminarul Rizarios. Sfântul Nectarie nu mai era director, se retrăsese de o vreme mai aproape de Domnul, dar în școală duhul său prealuminat era viu. Când eram în primul an, elevii din anul cinci vorbeau despre dânsul ca despre un bărbat sfânt. Am avut însă prilejul să comunicăm pe deplin cu Părintele însuși, în persoana credinciosului său „domn Kostis”, un domn cu adevărat nobil, din vremurile cele bune de altădată. În scurt timp m-am așezat să citesc toate cărţile Părintelui. De fiecare dată, până astăzi, e o desfătare pentru mine, când le deschid, să mă simt pătruns de mireasma suflării sale sfinte, purtat în lumile spirituale în care pătrunsese acest sfânt bărbat.

Îngenunchez, în gând, dinaintea cinstitelor sale moaște, fericit de a-l fi cunoscut în persoană și de a fi fost binecuvântat de dânsul, și mă rog Domnului ca harul și binecuvântarea Sa, pentru rugăciunile Sfântului Nectarie, cu prisosinţă să se reverse din cer asupra noastră, a tuturor, și asupra Neamului nostru.

2. Amilcas S. Alivizatos, Profesor la Universitatea din Atena

Eram tânăr student la Teologie și îl vizitam adesea pe Părinte, la îndemnul său. Dânsul era directorul Seminarului Rizarios. Căutam cu

admiraţie la sfinţenia chipului său, desfătându-mă totdeauna de conversaţia noastră, în care ieșea la iveală erudiţia sa teologică. Eram încântat ascultându-l cum îmi citea fragmente întregi din manuscrisele cărţilor sale, lucrări de teologie sau volume de poezie sfântă, atunci aflate în curs de editare.
Mi-l aduc aminte ca acum, citindu-mi din Psalmii pe care-i tradusese cu multă artă în stihuri, pentru a răspândi înţelepciunea și credinţa din această carte a Sfintei Scripturi, spre folosul pliromei (totalitatea oamenilor creștini) creștine.

Ar merita să se scrie mult despre cărţile și scrierile Părintelui, mai cu seamă că unele din ele au umplut, când au apărut, goluri evidente și notorii ale literaturii noastre teologice, sărace acum o vreme. Mă refer la comentariile la Sfânta Evanghelie, la Pastorala sa, la Psalmii săi și la culegerea de citate din Scripturi, dar și la multe altele, care ocupă o poziţie privilegiată printre puţinele cărţi ecleziastice apărute la acea epocă...

Iubirea și felul binevoitor al cuviosului Părinte, cu care mă întâmpina de fiecare dată în chilia sa, mi-au lăsat o adâncă impresie, ca și aura de sfinţenie care-i lumina necontenit chipul.

Lăsând cum se cuvine râvna sfântă arătată de cuvioșia voastră pentru recunoașterea mai largă a sfinţeniei cinstitului ierarh Nectarie, ca sfintele sale moaște să fie cinstite și închinate și să slujească celor ce le folosesc cu evlavie, mă rog la Domnul, pentru rugăciunile Părintelui nostru, să facă din mănăstirea voastră, în care dânsul a nădăjduit și pentru care s-a ostenit atât, un centru al adevăratei vieţi creștine și ortodoxe în toate. Domnul s-o facă să lumineze toate drumurile atât de tulburate ale vieţii societăţii noastre. Dumnezeu să ajute ca sfinţenia Părintelui să fie recunoscută de toţi creștinii Bisericii, ca să primească și în această viaţă răsplată, ca rob credincios ce a fost, și ca să i se aducă recunoștinţa cuvenită pentru cât a slujit și încă mai slujește, cu credinţă, Biserica lui Hristos, prin marea sa sfinţenie.

Chemând asupra mea și a casei mele bogatele rugăciuni ale Sfântului Părinte, ce au darul de a-L îmblânzi pe Domnul asupra noastră, și avându-l mijlocitor la Mântuitorul Hristos pentru noi păcătoșii, toţi robii și fraţii săi, rămân.

3. Din scrisoarea egumenului Filotei Zervakos

Dumnezeu dă darurile Sale îndeobște acelora care au cele trei mari virtuţi: smerenia, credinţa și iubirea. Cu acestea trei a fost împodobit și pururea pomenitul Nectarie, care prin ele s-a arătat sfânt. Spune Domnul: „Spre cine voi căuta dacă nu spre cel smerit și blând și care tremură la cuvintele Mele?”. Domnul își întoarce faţa de la cei mândri, dar dăruiește har celor smeriţi. La smerenia Doamnei noastre, Stăpâna Născătoare de Dumnezeu și pururea Fecioara Maria, a căutat Domnul, de aceea zice Dânsa „a căutat spre smerenia roabei Sale”. Spre smerenia sfinţilor Profeţi, Apostoli și a tuturor Sfinţilor a căutat Domnul și pe toţi i-a făcut vase încăpătoare și unelte ale Duhului Sfânt. Așadar, și spre smerenia în veci pomenitului Părinte al nostru duhovnicesc, Nectarie, a căutat Domnul și l-a făcut Sfânt. A mai căutat și spre dreapta sa credinţă, statornică și neclintită, care se vede în multele și înţeleptele sale scrieri și mai cu seamă în acelea în care, pe de-o parte, ne învaţă credinţa ortodoxă, propovăduind-o, mărturisind-o și susţinând-o, iar pe de altă parte, îi combate și îi desfiinţează pe eretici și pe cei cu rea credinţă, răsturnând cu mărturii și dovezi de netăgăduit, alese cu înţelepciune, dogmele lor șubrede și hulitoare și rătăcirile lor, pe care le strică ca pe o pânză de păianjen. Această credinţă a sa, însoţită și de fapte, l-a arătat a fi făcător de minuni. Domnul le-a spus ucenicilor Săi: „Iar celor ce vor crede, le vor urma aceste semne: în numele Meu, demoni vor izgoni, în limbi noi vor grăi; șerpi vor lua în mână și chiar ceva dătător de moarte de vor bea nu-i va vătăma, peste cei bolnavi își vor pune mâinile și se vor face sănătoși” (Marcu 16, 17-18).

A căutat, așadar, Domnul la iubirea sfântului, din tot sufletul și din toată inima, pentru Dumnezeu și pentru aproapele. Nu-l voi uita niciodată pe acela pe care l-am văzut intrând ca un sfânt în sfântul jertfelnic, mai ales noaptea la utrenie. De câte ori se întâmpla să vin la mănăstire, rămâneam la slujbă în Sfântul Altar și-l vedeam pe sfânt intrând, căzând în genunchi dinaintea lui Iisus Cel Răstignit, îmbrăţișând Sfânta Cruce, rugându-se cu suspine negrăite și udând îndelung cu lacrimi lemnul Crucii. Ce poate arăta mai bine iubirea sa din tot sufletul și din toată inima pentru Dumnezeu? Dar și

câtă iubire arăta aproapelui, mai ales săracilor, pe care-i primea cu cea mai mare bunătate și seninătate și pe care-i miluia nu din ce-i prisosea, ci din ce nu avea. De multe ori își golea portofelul și dădea fără să aștepte banii înapoi, tot ce avea la dânsul și nu-și păstra pentru sine nici un bănuţ, știind că Domnul avea a-i trimite ajutor.

4. De la răposatul nostru Părinte Amfilohie Makris

Supunându-mă rugăminţii Sfinţiei Voastre de a scrie câteva cuvinte despre Sfântul Nectarie, Mitropolit de Pentapolis, pe care l-am cunoscut și l-am frecventat din 1914 până la mutarea sa la Domnul, cu evlavie fac cunoscut iubirii voastre că-l consideram un sfânt viu, însufleţit de cel mai curat duh al ortodoxiei. Legătura mea cu dânsul făcea ca sufletul meu să se umple de respect și evlavie pentru sfinţenia persoanei sale, iar atunci când mă mărturiseam aveam prilejul să văd marea sa iubire, deplina sa smerenie și adâncul spiritualităţii sale. Îmi era sprijin în ispitele vieţii monahale.

Plecam din mănăstirea mea de metanie și din Patmos, supunându-mă la jertfe și grele osteneli, numai ca să-l întâlnesc pe omul lui Dumnezeu, despre care se dusese vestea până în Dodecanezul aflat în robie pe vremea aceea. Când îl vizitam împreună cu monahul Antipa, care dorea a-i împărtăși interpretarea sa la Apocalipsa lui Ioan, Părintele ne spunea că nu s-a ocupat cu interpretarea acestei cărţi profetice, fiindcă i-ar fi trebuit duhul Evanghelistului Ioan.
Vicleșug nu era în inima lui, ci numai o dorinţă arzătoare îi înflăcăra sufletul, aceea de a vedea viaţa monahală întinzându-se în întreg neamul nostru chinuit, potrivit cu duhul Părinţilor noștri, ca Biserica Ţării să-și poată afla ostași afierosiţi ei și să poată căpăta putere și prestigiu de la fortăreţele creștinismului, adică de la mănăstiri. Aplecarea mea spre monahism se datorează, în cea mai mare parte, îndemnurilor lui.

Mănăstirea din Eghina era pecetea duhului său. Era un om al rugăciunii și un singur gând avea, acela de a înfiinţa centre de rugăciune. Vorbea despre rugăciunea inimii, întrucât cultivase înăuntrul său această formă

înaltă de rugăciune. L-am urmărit în timp ce slujea și i-am văzut credinţa adâncă, cucernicia și teama de Dumnezeu Care locuia într-însul.

Din mărturii, am aflat mai multe lucruri. Mai întâi, când sfântul se afla în rugăciune, nu mai auzea nici un zgomot și nici bătăile în ușa chiliei sale, iar atunci când o deschideau, îl vedeau răpit, cu mâinile ridicate, cu privirea aţintită spre cer și înconjurat de o flacără de foc. În al doilea rând, când sfântul său trup a fost adus din Atena la mănăstirea sa din Eghina, monahia Xeni, după cum mi-a spus plângând, că trupul sfântului, ca un vas omenesc ce fusese, avea să se strice și să miroasă. Însă una din surori l-a visat pe Părinte plimbându-se prin mănăstire. Părintele a încredinţat-o că va rămâne lângă dânsele și, întinzându-i mâna ca s-o sărute, i-a spus: „Miroase mâna mea?”, la care sora i-a răspuns că nu, atunci Părintele a continuat: „Atunci spune-i maicii Xeni că Stăpânul nu miroase”.

Respectul pentru Sfântul Nectarie m-a împins să ridic în Eghina, aproape de templul antic al zeiţei Artemis-Affea, o mănăstire închinată Sfântului Mare Mucenic Mina, cu misiune socială. L-aș ruga pe Sfântul să mijlocească la Domnul pentru buna slujire, creșterea și dezvoltarea întru Domnul a locașului, să dea bune roade, așa cum dânsul a dorit-o când era viu în mijlocul nostru.

5. Din scrisoarea protopresbiterului Nikolaos V. Milonas

Acum înţeleg psihologia în veci pomenitului nostru Părinte și purtarea lui faţă de fiecare elev în parte. Era fără greșeală și pe ea se bazau metodele sale pedagogice, prin care îi întărea pe unii și pe alţii. Mânia era ceva cu totul necunoscut pentru dânsul. Nu-mi amintesc ca vreodată, făcând observaţii elevilor pentru greșelile lor, să i se fi tulburat cât de puţin chipul liniștit și sfânt. Gura lui avea puterea de a ne ţine prizonieri și nemișcaţi atunci când făcea vreo observaţie sau dădea sfaturi părintești.

Cu adevărat, elevii din vremea mea recunoșteau în persoana sfântului un tată iubitor, un pedagog și tutore fără seamăn. Era cu adevărat un profesor înţelept. Scria și edita necontenit lucrări de teologie pe orice temă,

lucrând zi și noapte ca să sporească literatura noastră teologică. A fost de asemenea și un suflet poetic. A compus multe imnuri închinate lui Dumnezeu Cel în Treime, Preasfintei Născătoare de Dumnezeu și sfinţilor. Când le cânta, se ridica de la pământ. Îi îndemna pe elevii săi, prin aceste cântări și prin pilda sa de sfinţenie, la trăirea mistică, fiindcă sufletul său era bogat în credinţă, iubire și bunătate.

Era o întrupare a virtuţii, iar sufletul lui o grădină a raiului. Simplitatea și marea sa bunătate mărturiseau un suflet de copil. Era o universitate întreagă și un suflet sfânt. Era o personalitate religioasă și mistică, având vedere duhovnicească. Cultiva învăţământul grecesc și în același timp vieţuia ca un sihastru. Rugăciunea lui era ceva dumnezeiesc. Liturghia lui era mistagogie (mister religios), la fel și cuvântul și propovăduirea sa.

6. Economul Themistoklis Papakonstantinu, protoiereu la Biserica Sfântul Nicolae - Pefakia

Am fost elev al Seminarului Teologic Rizarios din 1903 până în 1908, în epoca sa de înflorire și de glorie. Mediul școlii, de la sfântul său director și de la distinșii profesori până la Consiliul Administrativ, a contribuit la modelarea și formarea caracterului desăvârșit, moral și plin de virtute al elevilor. Chemarea cea mai bună și cea mai cucernică, precum și credinţa fierbinte și vie au fost primite de elevi de la Sfântul Nectarie de Pentapolis, cu adevărat o figură biblică, și Părinte al Bisericii, ce-și învăţa elevii atât cu vorba, cât și cu fapta.

Nectarie de Pentapolis era întru totul lipsit de răutate și de viclenie, era smerit și înţelept și un dascăl erudit. Era iubitor de oameni, milostiv și însufleţit de o credinţă vie și fierbinte și de un entuziasm dumnezeiesc. Când slujea, se ridica de la pământ, încât credeai că dimpreună cu dânsul slujeau și îngerii. Influenţa sa asupra credincioșilor, veniţi la Liturghie, era vizibilă și copleșitoare. Când a plecat din Lamia, unde slujise ca predicator, toţi locuitorii l-au însoţit până la jumătatea drumului spre Stilida, aceasta pentru că îl iubeau peste măsură și nu puteau îndura despărţirea de

dânsul.

Odată, a trebuit să slujească într-o biserică din Atena. În altar a întâlnit un preot sărac, îmbrăcat cu o rasă veche și ponosită. Văzând starea împreună-slujitorului său, și-a dezbrăcat rasa și i-a dat-o, rămânând dânsul fără. Părintele Antonios Nichiforos l-a întrebat atunci: „Înalt Prea Sfinţite, ce-o să facă Sfinţia Voastră fără rasă?” iar Sfântul i-a răspuns: „Lasă, găsesc eu de unde să-mi fac alta”. Atât de tare se mâhnise văzându-l pe fratele său, slujitor ca și dânsul al Bisericii, sărac și suferind. De altfel, salariul pe care îl primea de la Seminar îl împărţea, cea mai mare parte, săracilor, iar ce-i rămânea își edita cărţile pline de negrăită înţelepciune, cărţi ce răspândeau mireasma cucerniciei și a credinţei sale fierbinţi și vii.

Ducea o viaţă de studiu în singurătate. Însă, simţea datoria sfântă de a-și împărtăși credinţa, iubirea și întreaga viaţă trăită în virtute elevilor și tuturor celor ce-l frecventau. Odată, la o oră de cateheză, ne-a povestit o minune pe care a făcut-o pe când se afla în Egipt. Noi, cei care am avut sanșa de a-l avea director și profesor, credem că Părintele a fost un sfânt încă din timpul vieţii și că Dumnezeu i-a rânduit un loc printre sfinţii făcători de minuni. Sfântul Nectarie de Pentapolis adunase într-însul toate câte le scria Apostolul Pavel Galatenilor: iubire, credinţă, blândeţe și înfrânare. După moarte, Dumnezeu l-a învrednicit și de harul tămăduirii. De aceea și mănăstirea, închinată Sfintei Treimi, pe care a zidit-o în Eghina, este astăzi loc de închinare pentru creștini, iar dânsul este cinstit de credincioși ca un sfânt făcător de minuni.

Deja conștiinţa creștinilor Bisericii îl recunoaște drept sfânt, iar Bisericii îi revine sarcina de a valida în timp credinţa acestora.

7. Profesorul Anghelos Nisiotis, protoiereu

Pe Sfântul Nectarie l-am cunoscut când am fost admis la Seminarul Rizarios, în august 1904.

Îmi amintesc de parcă ar fi fost ieri că m-au așezat dinaintea marelui tablou al lui Gheorghios Rizarios, ca să făgăduiesc că mă voi preoţi.

Nu mi-a fost greu s-o fac, fiindcă de la o vârstă fragedă am nutrit această dorinţă. După ce am făgăduit, nimic nu m-a ispitit și nu m-a făcut să mă depărtez de preoţie. Răspunsul meu, lipsit de orice ezitare, și râvna pe care o arătam pentru slujirea Bisericii mi-au atras bunăvoinţa sfântului nostru director, încât îi transcriam manuscrisele cărţilor în biroul său ori scriam după dictare materialul pentru cărţile care aveau să apară între anii 1904 și 1908.

Dești eram încă un copil, îi simţeam sfinţenia. Și nu numai eu, ci toţi elevii Seminarului recunoșteam personalitatea extraordinară a directorului nostru. Se distingea prin credinţa sa fierbinte. Ne împărtășea tot ce știa nu numai predându-ne o lecţie sau alta, ci și povestindu-ne minuni, pe care de mic le văzuse, făcând astfel să se dezvolte în sufletele noastre credinţa în Dumnezeu și iubirea pentru Biserică.

Se distingea prin smerenie, blândeţe, iubire de oameni și prin marea sa dragoste pentru Preasfânta Născătoare de Dumnezeu, pe care o cânta mereu. Pentru dânsa a scris un întreg volum de imnuri, pe care le-a adaptat pentru glasurile muzicii bisericești. Îi creștea inima când îi auzea pe seminariști cântându-le. De asemenea, ajungea să-i ceară câte o familie nevoiașă ajutor, că îi trimitea tot ce mai avea din salariu, chiar dacă trebuia să rămână fără un ban până la sfârșitul lunii. Spunea Părintele: „Noi avem o mâncare de la școală, însă ei nu au ce mânca”.

Conducea Seminarul cu blândeţe, nu cu severitate. Când un elev era pârât pentru vreo abatere, îl chema la dânsul și îl asculta, crezându-l mai degrabă pe el decât ce se spunea că făcuse, spunând că elevul nu minte. O asemenea atitudine a directorului îl îndrepta pentru totdeauna pe cel ce greșise.
Era neiubitor de avere. Cel mai adesea, își tipărea cărţile din economii și le dăruia apoi, trimiţându-le cu dedicaţie scrisă de propria-i mână miniștrilor, deputaţilor sau profesorilor, iar tuturor elevilor săi le împărţea imediat după ce se tipăreau.

8. Gheorghios Sotiriu, profesor la Universitatea din Atena, academician

Păstrez vie amintirea Înalt Prea Sfinţitului Mitropolit Nectarie de Pentapolis, director al Seminarului Rizarios, în timpul celor 5 ani în care am fost elevul acestei respectabile școli (1895 - 1899).

Alţi absolvenţi ai școlii, fraţi în duhul rizarian, cum ne numeam noi, au înfăţișat deja personalitatea impunătoare a Părintelui: bunătatea copilărească, credinţa adâncă și neostenita sa dragoste pentru muncă erau pentru noi o pildă vie. Pe drept a fost recunoscut de Biserică drept Cuvios, de vreme ce sfinţenia sa era vădită. Vieţuia în înfrânare, era nevoitor, milostiv și cu adevărat sfânt.

Toţi, câţi am avut șansa să fim elevii acestei sfinte școli înfiinţate de Rizarios și să-l avem director pe Mitropolitul Nectarie, ne amintim de firea sa extrem de blajină și de influenţa pe care o avea asupra noastră personalitatea sa strălucitoare. Nu era un director cu cunoștinţe de pedagogie, așa cum ar cere funcţia celui care are de îndrumat elevi, fiecare cu caracterul său; însă era un psiholog minunat. Nu dădea niciodată pedepse. Era de ajuns un cuvânt de-al său, un sfat dat cu blândeţe, ca elevul să înţeleagă că greșește și să se îndrepte cu adevărat. Acest lucru l-a izbutit, cu personalitatea sa, Părintele director. Acesta era darul său nepreţuit.

Pe drept i s-a dat Prea Sfinţitului Nectarie „cununa dreptăţii” și pe drept a fost așezat în rândul sfinţilor.

9. Mitropolitul Fokis Atanasie

Îi mulţumesc bunului Dumnezeu de a mă fi învrednicit să învăţ sub îndrumarea unui sfânt și cuvios bărbat, a Părintelui Nectarie, directorul Seminarului Teologic Rizarios.

Dacă sfinţenia sa este recunoscută oficial de Biserică, după moartea sa și după minunile făptuite (dovada cea mai grăitoare a sfinţeniei), eu îl consideram sfânt datorită acelei puteri sufletești prin care sufletul de copil al unui învăţăcel este în stare să întrezărească lumea interioară și harismele dascălului său.

I-am  văzut  sfinţenia  cu  puterea  de  străbatere  a  unei  inimi

nevinovate de copil. Această sfinţenie izvora din bunătatea și din sufletul neprihănit, întru totul copilăresc, pe care-l avea Cuviosul și pe care-l puteam vedea oricând, când se bucura, de pildă, văzând ceva bun la copiii săi, cum ne numea, sau când se mânia, adică atunci când îl sileam prin greșelile noastre, să se necăjească și să ne dojenească.

Era întruparea bunătăţii pentru că, nu numai când ne lăuda de fiecare dată când cântam bine în paraclisul școlii, lucru care-l făcea nespus de fericit, ci și atunci când ne mustra pentru nechibzuinţele noastre copilărești, în privirea sa citeam o afecţiune și o iubire atât de mare încât numai această iubire, și nu mustrările sau pedeapsa, avea puterea de a ne face să promitem că vom avea grijă să nu mai greșim pe viitor vreodată, ca să nu-l umplem de amărăciune, silindu-l să ne certe.

Impresia pe care mi-a lăsat-o atunci este de neșters și chiar și acum, la bătrâneţe, îmi amintesc cuvintele pe care mi le-a spus atunci, când mă pârâse un coleg că i-aș fi spus vorbe urâte, fără să fie adevărat: „Faceţi păcate când mă siliţi să mă mânii și să vă cert”.

Acest bărbat cuvios, încă din timpul vieţii sale pământești, își dedica toate după-amiezile propovăduirii cuvântului dumnezeiesc, catehezei și pregătirii ucenicelor, cărora avea a le încredinţa opera sa, mănăstirea Sfintei Treimi, pentru zidirea căreia mult s-a ostenit și multă sudoare a vărsat și pe care a înconjurat-o cu atâta afecţiune.

Fie ca rugăciunile sale să întărească acest sfânt așezământ, iar pe noi, cei ce am avut ocazia să învăţăm cu dânsul, să ne acopere și să ne călăuzească spre bine.

10. Înalt Prea Sfinţitul Pantelimon, Mitropolit de Hios

L-am cunoscut prima dată în 1908. Eram student în primul an la Universitatea din Atena. Câţiva colegi, absolvenţi ai Seminarului Rizarios, vorbeau cu mult respect și cu multă dragoste despre Înalt Prea Sfinţitul Mitropolit de Pentapolis Nectarie Kefalas, directorul Seminarului, pe care-l considerau părintele lor. Sufletul meu tânjea să-l cunoască. Nebiruită era

dorinţa mea de a-i săruta mâna și de a primi binecuvântarea sa. Într-o bună zi, am bătut la ușa biroului Înalt Prea Sfinţitului, eu și colegul meu Hristos Hatzis, cel ce avea să fie mai târziu fratele meu de suflet, cu care împărtășeam aceleași vise despre venirea unor vremuri mai bune pentru Biserica noastră, tovarăș în lupta cea sfântă pentru salvarea patriei, împreună-lucrător la întemeierea și dezvoltarea Ordinului Sfântului Pantelimon și astăzi Episcop de Kariupolis. De cum ne-a văzut, un surâs blând și cald i-a înflorit pe buze. „Bine aţi venit, fiilor”, ne-a întâmpinat afectuos și ne-a făcut loc să ședem lângă dânsul. Aveam impresia că-l cunoșteam de multă vreme și-l simţeam de parcă mi-ar fi fost părinte adevărat. De atunci n-am mai scăpat nici un prilej de a-l urma, la început ca student și apoi ca predicator în Attica. Din gura-i sfântă ieșeau întotdeauna cuvinte sfinte. Îmi vorbea de Hristos, de sfânta Sa Biserică și de dulcea desfătare pe care o simte orice slujitor al ei când i se aduce jertfă. Cuvintele sale îmi picurau în suflet ca picăturile unei ploi binefăcătoare ce cad pe un pământ însetat.

Au trecut câţiva ani. Prea Sfinţitul a întemeiat în Eghina mănăstirea de maici închinată Sfintei Treimi și s-a retras să vieţuiască acolo ca un ascet. Războaiele din 1912 - 1913 și lupta dusă de mult-încercatul nostru Epir, care atunci era provincie autonomă, m-au ţinut departe de Atena. Emoţia mea a fost de nedescris când, în vara lui 1914, l-am revăzut în Eghina la mănăstire, unde venisem să predic. Chiar și acum, când scriu aceste rânduri sărace, simt adânca emoţie de atunci. M-a strâns în braţe, mi-a dat binecuvântarea și mi-a cucerit inima. De atunci, de câte ori veneam în Eghina să predic, și mergeam destul de des, treceam să-l văd la mănăstire. Găsea mereu cuvintele cele mai puternice ca să-mi lumineze ca un far drumul pe care trebuia să-l străbat spre a-mi împlini misiunea. Figuri sfinte de monahii Îl slujeau pe Dumnezeu sub sfânta și inspirata sa îndrumare. Mult popor credincios a aflat lumină, alinare și mângâiere în sfaturile și poveţele sale pline de o sfântă înţelepciune.

Ispitele n-au lipsit niciodată din lumea creștină. Cel mai mult i-au cercetat pe oamenii dăruiţi lui Dumnezeu. Satana n-are altă treabă. Sfântul Nectarie s-a împotrivit chiar și celor mai puternice ispite. Negrăite sunt piedicile și obstacolele pe care vrăjmașul le-a ridicat în drumul său. Și

înăuntru și afară, îl așteptau numai ispite. Cu un surâs plin de blândeţe, dânsul le întâmpina pe toate. „Pentru mine se roagă Izbăvitorul meu Iisus”, spunea adesea în clipele grele. De multe ori, trecându-și degetele peste nodul șiragului de mătănii, l-am auzit spunând încetișor: „Simone, Simone, iată satana v-a cerut să vă cearnă ca pe grâu. Iar Eu m-am rugat pentru tine să nu piară credinţa ta. Și tu, oarecând, întorcându-te, întărește pe fraţii tăi” (Luca 12, 31-32). Își trecea apoi ușor privirea asupra mea, spunându-mi: „De ce să ne pierdem liniștea din pricina ispitelor noastre? Domnul Însuși se roagă pentru noi. Noi o datorie avem: să nu uităm ultima Sa poruncă: Și tu, oarecând, întorcându-te, întărește pe fraţii tăi. Aceasta ne e datoria. Domnul ne mântuiește din ispite, iar nouă ne rămâne doar a-i ajuta pe fraţii noștri să nu se lase clintiţi de ele...”

11. P.I. Braţiotu, academician și profesor la Universitatea din

Atena

Nectarie, Mitropolit de Pentapolis, de neam din Silicia Traciei, este recunoscut nu numai datorită sfinţeniei vieţii sale mărturisite de toţi cei ce l-au cunoscut, ci și ca un ierarh cărturar ce a dus mai departe tradiţia Părinţilor Greci ai Bisericii, pe care i-a studiat în profunzime, o dată cu vechii scriitori greci. De aici și împletirea idealului ascetic cu idealurile învăţământului nostru creștin. Din tinereţe a arătat o vie chemare către aceste idealuri și către transmiterea sfintei înţelepciuni strămoșești neamului său. Remarcabil și suficient de limpede și grăitor atât pentru râvna sa dumnezeiască faţă de idealurile de pace, cât și dorinţa fierbinte de a împărtăși această râvnă și celorlalţi este prologul la primul volum al studiului său „Comoară de cuvinte sfinte și înţelepte”, care începe astfel: „Această carte este rodul unei munci de durată și susţinute și se datorează dorinţei mele arzătoare, apărută devreme, de a transmite cunoștinţe folositoare; aceasta, pentru că de foarte tânăr am dorit să slujesc societatea ca dascăl și acestei slujiri m-am dăruit cu toată fiinţa...”.

12. Profesorul I.F. Konstantarakis

O figură întru totul canonică. O persoană în care armonia trăsăturilor rivaliza cu blândeţea chipului. Din privirea sa netulburată se revărsa o lumină asemenea unui răsărit de primăvară. Acel chip strălucitor, radiind lumină, era împodobit de o barbă simetrică, albă ca zăpada. Era o frumoasă figură biblică. Cei ce studiază fizionomia umană sunt de acord că sufletul unui om îi este întipărit pe chip. Dar sufletul Sfântului Nectarie i se vădea și în cuvinte și în lucrări, ca și în purtarea faţă de toţi, fără deosebire, mari sau mici.

Este știut că un suflet nevinovat de copil nu cunoaște viclenia. Crede tot ce i se spune. Această bună credinţă pruncească este trăsătura nevinovăţiei îngerești. Cu această bunătate copilărească se purta faţă de noi toţi, în orice împrejurare. Nenumărate au fost momentele vieţii noastre de elev în care i-am cunoscut inima curată și lipsită de orice viclenie. Din episodul pe care-l voi povesti, se va vedea limpede cum inventivitatea școlarilor, nelipsită de viclenie, specula sfânta bună-credinţă a acestui ierarh fără asemănare.

Toate lucrările lui erau însufleţite de o credinţă adâncă și de buna mireasmă a cucerniciei sale. Imnurile dumnezeiești, pe care le-a închinat Maicii Domnului, te poartă, la propriu, în slăvi și te înaripează. „Se ridica de la pământ cântând împreună cu noi la strană: Pe Tine Te voi cânta și Te voi mări, nevinovată...”. Imnurile către Maica Domnului erau compuse de el însuși.

Avea o puternică chemare spre viaţa monahală, dar nu spre cea nelucrătoare și lipsită de roade. Simţea datoria imperioasă de a împărtăși și celorlalţi marea sa pioșenie, și nu numai predând, ci și prin exemplul pe care-l dădea. În cei 14 ani (1893 - 1907) în care a condus Seminarul Rizarios, Părintele Nectarie a dus o viaţă de mănăstire, dar dragostea puternică de călugărie l-a atras, în final, spre chinovie. A construit o mănăstire de maici în Eghina, închinată Sfintei Treimi, pentru care și-a cheltuit toate economiile. În 1907 a renunţat la funcţia de director și s-a stabilit în așezământul înfiinţat de dâsnul, spre a le purta de grijă vieţuitoarelor și a le îndruma. Acolo a ajuns la capătul vieţii, în anul 1920, acest Ierarh fără asemănare, și acolo este despus

sfântul său trup, din care izvorăște bună mireasmă, așa cum adeveresc toţi închinătorii.

Noţiunea de sfinţenie este sinonimă cu sfinţenia sufletului, cu dragostea pentru aproapele și cu dăruirea de sine lui Dumnezeu. Nectarie de Pentapolis a fost împodobit cu prisosinţă de toate aceste virtuţi.

13. Sotirios Papasotiriu, pensionar

Am avut șansa de a frecventa Seminarul Teologic Rizarios între anii 1904 și 1909 și de a studia materiile enciclice și aproape toate materiile teologice, dat fiind că, și Îi dai slavă lui Dumnezeu pentru aceasta, era o școală numai de teologie. Acest Seminar, înfiinţat de cei doi totdeauna pomeniţii ctitori Mantu și Gheorghios, se afla atunci în culmea gloriei sale. Materiile teologice erau predate de profesori universitari precum: Zikos Rossis, Anastasios Diom Kiriakis, Gheorghios Dervos și de viitorii profesori universitari Nikolaos Papaiannopulos și Filippos Papadopulos. Lecţiile ţinute de acești dascăli înţelepţi au avut au avut un ecou viu și o mare influenţă asupra sufletelor noastre. Acestea, despre istoria acelei epoci în care s-a întâmplat să învăţ și eu la Seminarul în fruntea căruia se afla fericitul întru pomenire Mitropolitul fost de Pentapolis, Nectarie Kefalas.

Înalt Prea Sfinţia Sa a fost un Ierarh erudit, dăruit întru totul Bisericii și vieţuirii ascetice. Chipul său blând și luminos era împodobit de o barbă albă ca zăpada. Era cu adevărat o figură apărută parcă din Scripturi. Avea un suflet nespus de curat, ce i se citea pe chip. Era respectabil, blând, afectuos, smerit, neiubitor de arginţi, îndurător și milostiv până peste poate și cu adevărat vrednic de a fi slujitorul Celui Prea Înalt. Graţie acestor daruri a izbutit să se impună în faţa administratorilor școlii, a profesorilor și a elevilor. Se străduia din răsputeri să ne dea o educaţie morală și o formare ecleziastică desăvârșită. Se purta ca un părinte iubitor atât faţă de elevi, cât și faţă de personalul școlii și de aceea toţi îl iubeau și îl priveau cu un respect nemăsurat. Îl vizitau mulţi creștini evlavioși ca să-i ceară sfaturi și să se spovedească. Era mare lucru să-ţi procuri un bilet la Liturghiile pe care le ţinea în Paraclisul

Seminarului și să-l poţi admira la slujbă, așezat pe tronul arhiepiscopal, apărând o figură netrupească, figura unui sfânt.
Așa era Mitropolitul Nectarie, fost de Pentapolis, în anii în care am fost elevul Seminarului. Nu după mutarea sa la Domnul s-a făcut sfânt, fiindcă era sfânt de atunci. Când ne preda, în anul al treilea, la Pastorala și Liturgica, puteai crede că era trup nematerial. Ne picura în suflete cuvinte dumnezeiești. O singură dorinţă fierbinte avea, aceea de a înfiinţa în Eghina o mănăstire de maici dăruită Sfintei Treimi. Pentru a o ridica și-a cheltuit toate economiile. Dumnezeu l-a auzit și a binevoit a-l face ctitorul acestui sfânt așezământ. A demisionat de la conducerea Seminarului în 1907 și s-a retras la mănăstirea înfiinţată de dânsul, ca să vegheze și să călăuzească viaţa monahiilor până la împlinirea vremii (1920), când avea a merge la mult-iubitul și mult-doritul Hristos, spre a primi cununa dreptăţii.

După adormire, a făptuit nenumărate minuni cu harul primit de la

Dumnezeu.

14. G.N. Minardos, directorul Poștelor

În ceea ce privește puterea de a face minuni a sfântului, aș adăuga vindecarea maicii Partenia de la mănăstirea Sfintei Treimi. Numele ei de familie era Krakaris și venise din Pireu. Am cunoscut-o pe vremea când pătimea din pricina unei psihopatii, înainte de tămăduirea ei minunată înfăptuită de Sfântul Nectarie. O întâlneam la multe privegheri. Din cauza tulburării pe care o aducea în biserică, trebuia să se oprească slujba până ce se liniștea. Mi-aduc aminte mai cu seamă, o priveghere ţinută în Biserica Sfântul Nicolae, lângă azilul bolnavilor incurabili când a voit să se spânzure de policandru. De abia au putut-o opri cu mare greutate 4 bărbaţi. Erau de faţă și pot adeveri doamnele Emilia Smirniotopulu și sora ei, Hrisi Galianu, ctitoriţe ale mănăstirii Sfântul Mina din Eghina.

Am văzut-o din nou pe maica Partenia, pe deplin vindecată și îmbrăcată în schima monahală, după minunea pe care a făcut-o, pentru dânsa, Sfântul Nectarie, minune pe care o mărturisește atât ea însăși cât și toţi cei ce

o cunosc, rude, cunoscuţi și prieteni. Era în 1926 când am venit să mă închin la mormântul Sfântului Nectarie și să sărut dreapta maicii duhovnicești, cuvioasa Nectaria Ivaopulu, egumena de atunci a mănăstirii.

În același an am venit la mănăstire însoţit de distribuitorul Biroului Poștal din Eghina, domnul Spiridon Alifantis, care se mai află încă în viaţă. Când am ajuns la puntea din faţa mănăstirii, dânsul și-a făcut semnul crucii. L-am întrebat, firește, ce se întâmplă și mi-a povestit, emoţionat, următoarea minune a Sfântului Nectarie:

„Am plecat, într-o după amiază, de acasă, călare, spre mănăstirea sfântului, ca să ajung la priveghere. Trecând prin acest loc, în care ne aflăm acum, cu câţiva pași înainte de punte, calul s-a oprit dintr-o dată și, cu toate că-l îmboldeam cât puteam de tare, nu înţelegea să mai pornească. A trebuit atunci să descalec, ca să văd ce se întâmplă, însă n-am băgat nimic de seamă. Am încălecat din nou, dar calul n-a voit cu nici un chip să se miște din loc, cu toate că-l loveam cât puteam de tare. La un moment dar, și-a întors faţa spre dreapta și s-a ridicat pe picoarele dinapoi. Atunci, întorcându-mă și eu spre dreapta, am văzut că la capul podului stătea Sfântul Nectarie, cu mâinile sprijinite în baston. Am coborât de îndată de pe cal și, speriat, m-am dus spre locul unde stătea. Dânsul m-a binecuvântat cu amândouă mâinile și a dispărut la 2-3 metri în faţa mea. Am încălecat din nou și am gonit spre mănăstire. Le-am povestit cu spaimă această minune maicilor strânse la priveghere”.

Pe 25 octombrie, ducându-mă din nou la mănăstire ca să mă închin la cinstitele moaște ale sfântului, după strămutarea lor, am simţit cum gura mi se umple de o mireasmă minunată, la fel și gâtul, și aceasta, minute în șir. La fel mi s-a mai întâmplat și pe 17 iulie 1926, când din nou mă dusesem la mănăstire ca să sărut capul sfântului. Aceeași mireasmă minunată am simţit-o mult timp, a simţit-o și închinătorul aflat lângă mine, domnul Konst Ţelios, directorul general al Școlii „Atena Ergani”, care lăcrima din pricina emoţiei sale puternice. Poate și dânsul confirma această minune.

Am scris cele de mai sus pe 19 iulie 1954, în timp ce mă aflam la nou întemeiata mănăstire de obște Sfântul Mina din Eghina.

15. Gheorghios Xideas, medic în Eghina

Nu-mi amintesc precis anul, oricum să fi fost între 1930 și 1935. Mă întorceam într-o seară de la Mesagros, unde făcusem o vizită medicală. Pe drum m-a prins o ploaie torenţială și am fost nevoit să cer adăpost la mănăstirea Sfânta Treime, unde am rămas până dimineaţă. Atunci nu existau automobile ci, cum se știe, singurul mijloc de transport erau animalele.

Surorile, cunoscute pentru neîntrecuta lor ospitalitate, de la intrarea pe poarta mănăstirii s-au grăbit să mă primească așa cum se cuvine, poftindu-mă la masă și dându-mi o odaie potrivită de dormit. Înainte de a mă culca, am considerat de datoria mea să mă închin la mormântul sfântului. Condus de una dintre surori, care luase cu dânsa un felinar, fiindcă era noapte, m-am dus la mormânt și mi-am îndeplinit dorinţa. Ascultând de o pornire interioară neașteptată, fără a ţine seama de rânduielile mănăstirii și în ciuda protestelor măicuţei care mă însoţea, am tras, cu toată puterea, aproape până la jumătate, placa de marmură a mormântului. Deși mă încerca o emoţie puternică, am descoperit chipul sfântului dând la o parte procovăţul și am simţit o mireasmă negrăită. Mă aflam dinaintea unei minuni. L-am privit. Era întocmai cum îl cunoscusem cu mult timp în urmă și părea că doarme. Deși trecuseră atâţia ani de la adormire, nici o schimbare nu se vedea pe chip, ba chiar îi crescuse o barbă rară.

Totul s-a întâmplat foarte repede, în doar câteva minute, după care am închis la loc mormântul și am plecat slăvind numele sfântului.

16. Adormitul întru fericire Mitropolitul Procopie al Idrei

Am avut șansa de a-l cunoaște personal pe acest Ierarh atât de însemnat, care a fost podoabă Sfintei noastre Ierarhii prin slujirea sa fără seamăn și prin preasfânta sa viaţă. Am liturghisit împreună de multe ori, diacon fiind, și îmi amintesc impresia profundă pe care o lăsa asupra poporului figura sa cuvioasă și vrednică în toate de toată cinstirea. Mitropolitul de Pentapolis Nectarie Kefalas s-a arătat desăvârșit în toate. A plecat din această

viaţă trecătoare și a intrat în veșnicie și în rândul celor drepţi ai lui Dumnezeu după ce și-a petrecut ultimii ani din viaţă retras în sihăstria pe care și-a întemeiat-o singur în vechea mănăstire Izvorul Tămăduirii, lângă Xantos, în insula Eghina. Acolo a dus cu adevărat viaţa unui cuvios Părinte, îndurând nu puţine dureri din partea unor oameni răi, care au uneltit împotriva acestei lucrări a sa, bine-plăcute lui Dumnezeu.

Mitropolitul de Pentapolis, Nectarie Kefalas, având parte de un sfârșit fericit, a fost recunoscut deja sfânt în conștiinţa creștinilor ortodocși, ce de pretutindeni iau drumul mănăstirii sale din Eghina, ca să-i cinstească memoria. Drept Cuvios îl mărturisesc nenumăratele minuni făptuite prin purtarea sa de grijă pentru toţi credincioșii ce cheamă numele lui Dumnezeu.

Mare bucurie mi-a făcut Dumnezeu mie, Mitropolitul acestei de Dumnezeu binecuvântate eparhii, sub conducerea căreia se află mănstirea unde a vieţuit și a fost îngropat acest mare Ierarh al Bisericii, să asist la strămutarea osemintelor sale izvorâtoare de bună mireasmă. Să-I mulţumim preabunului Dumnezeu de a ne fi învrednicit să vedem în aceste zile grele, în care pretutindeni este viclenie, încă un cuvios Părinte care s-a adăugat preacuvioșilor Părinţi ai Sfintei noastre Biserici.

17. Î.P.S. Ieroteu, Mitropolitul Idrei

De câte ori aveam prilejul să vin la mănăstirea sfântului și rămâneam la slujbă în Sfântul Altar, îl vedeam stând îngenuncheat în faţa lui Iisus Cel Răstignit, îmbrăţișând Sfânta Cruce, rugându-se cu suspine negrăite și udând cu lacrimi lemnul Crucii. Este o mărturie a iubirii din tot sufletul său și din toată inima sa pentru Dumnezeu. De asemenea, într-un chip cu totul aparte își arăta sfântul marea sa evlavie faţă de Maica Domnului.

Profesorul universitar și academicianul P. Braţiotis spune: Din cele trăite de noi înșine, ne amintim că privirea îi era îndreptată cu toată puterea spre Maica Domnului, în cinstea căreia a compus cinci mii de stihuri. Multe din ele sunt cântări ce tulbură adânc sufletul. Sfântul însuși le cânta cu lacrimi, stând adesea ore întregi în faţa cinstitei ei icoane așezate la loc de

cinste în chilia sa.

„Tu, acoperământul și izbăvitoarea mea ești, Tu ești mângâierea mea.

Tu ești purtarea mea de grijă, tu îmi ești nădejde și ocrotire. Tu în luptă întărește-mă, Fiică.

Tu, Maică Fecioară, ești lauda mea în viaţă, Tu mă faci biruitor, Tu îmi aduci cununa...”

Iubirea de Dumnezeu, atotstăpânitoare în lumea sa interioară, se vădește limpede și în bogata sa operă teologică. Deși ar fi putut, datorită pregătirii sale teologice desăvârșite, să aducă literaturii ecleziastice lucrări de specialitate, „studii știinţifice”, dânsul a avut în vedere scopuri constructive. Cunoscând cât de sterilă devenise cercetarea știinţifică și inspirat de focul purificator al Dumnezeirii, a scris multe lucrări spre zidirea credincioșilor.

Un profesor universitar notează: Originalitatea sa constă în faptul că în multe domenii de care s-a ocupat, nu și-a aflat nici până astăzi un cercetător capabil a-i continua opera. A fost un astru strălucitor, continuator vrednic de urmat al literaturii patristice grecești, care a îmbinat în chip desăvârșit contemplarea cu făptuirea, înţelepciunea grecească veche cu cea creștină și iubirea fierbinte cu erosul dumnezeiesc pentru Cel Iubit, pe Care cu patimă sfântă, prin faptă și prin cuvânt, L-a cântat în liniștea sihăstriei sale, ieșit din această lume a zădărniciei.

Sfântul Nectarie spunea: Cu adevărat, ce poate fi mai cinstit sau mai strălucitor decât viaţa în mănăstire? Îmi mărturisesc cu toată sinceritatea convingerea că îl consider pe ascet mai presus de Arhiereu.

Și, într-adevăr, s-a învrednicit, prin nepătrunsa voie dumnezeiască, să schimbe cârja arhierească încrustată cu aur cu toiagul de lemn al nevoitorului. Nici nu împlinise 40 de ani când, fără martori, fără judecată, fără apărare și fără vreo pricină a fost pedepsit de Sinedriul unor judecători necinstiţi și alungat din scaunul său arhieresc din Alexandria. Cel căzut și-a aflat refugiu în Grecia continentală, fără salariu, fără demnitate arhierească, lipsit de toate și peregrinând în înstrăinare, în exil, până în ceasul adormirii. Și-a alinat durerea și a purtat crucea celui căzut ce i-a fost dată pe

viaţă, având îndemnul erosului dumnezeiesc, în desfătarea, precum tânjește căprioara, din sfintele locașuri ale Îngerilor și cu siguranţa pe care ţi-o dă toiagul de nevoitor.

Acest toiag de călugăr, un mic toiag înnegrit de vreme, îl păstrează ca pe o comoară nepreţuită și astăzi maica Teodosia, călugărită de sfântul, cea care este astăzi stareţa mănăstirii și care, cu lacrimi, își amintește următoarea întâmplare: „Mi-l amintesc pe Părintele nostru, într-o scenă înfricoșătoare. Se năpustise asupra lui, cu cuvinte grele și ocări, pus la cale de denigratorii Sfântului nostru Părinte, un reprezentant al autorităţii publice. Noi, nemaiputând îndura povara acelor vorbe, plângeam deznădăjduite. I-am spus, la un moment dat, să-i răspundă acelui hulitor, dar dânsul, netulburat, liniștit și calm, tăcea. Avea privirea aţintită în sus și, sprijinit în micul său toiag, arăta cerul...”

- Sfârșit -

BIBLIOGRAFIE

„Viaţa fericitului întru adormire, Prea Sfinţitul Nectarie”, Monahul Abimelec Cretanul, Volos, 1921.

„Cuviosul  Nectarie  Kefalas”,  Arhimandrit  Titos  Matheakis,

Atena, 1955.

„Sfântul secolului nostru”, Sotos Hondropulos, Atena.

„Sfântul Nectarie ierarhul, cărturarul, ascetul”, Monahul Teodorit Aghioritul, Atena 1970.

„Sfântul Nectarie” (3 volume cuprinzând minunile Sfântului), Editura Asociaţiei Creștine din Hania, Hania, 1971.

„Sfântul Nectarie”, Timotei Mitropolitul Gortinei.

„Liturghia și viaţa Părintelui nostru Nectarie, cel trecut în rândul sfinţilor”, Arhimandrit Simeon Kuţa, Atena, 1976.

„Nici o boală nu este cu neputinţă de vindecat pentru Sfântul Nectarie”, Dimitrios Panagopulos, Atena, 1994.

„Sfântul nostru”, Manolis Melinos, Atena, 1996.

„Sfântul Nectarie și minunea săvârșită asupra lui Stavros Kalkandi”, Arhimandrit Nectarie Zombola, Atena, 2000.

POZE ȘI PICTURI